K riminalistika | číslo3/1999

VĚDECKÉ SDĚLENÍ

### Kriminalistická stopa

Prof. JUDr. Ing. VIKTOR PORADA, DrSc., pplk. doc. PhDr. JIŘÍ STRAUS, CSc.,
Policejní akademie ČR, Praha

#### 1. Úvodní poznámka

Vymezení pojmu kriminalistická stopa je v kriminalistické literatuře v posledních letech jednotné a v názorech a definicích významných kriminalistů-teoretiků neshledáme významných rozdílů. Za kriminalistickou stopu je považována každá změna v materiálním prostředí nebo ve vědomí člověka, která příčinně nebo alespoň místně nebo časově souvisí s vyšetřovanou událostí, obsahuje kriminalisticky nebo trestněprávně relevantní informaci a je zjistitelná a informace z ní využitelná pomocí přístupných kriminalistických, přírodovědných a technických metod, prostředků a postupů.

Diference v pohledu různých kriminalistů můžeme zaznamenat v klasifikaci kriminalistických stop a v teoretických východiscích nebo ve filozofii přístupu k pojmu kriminalistická stopa. V kriminalistické literatuře jsou stopy členěny podle různých kritérií. Posoudíme-li například (jen pro ilustraci složitosti problému) naše současné významné kriminalistické teoretiky zabývající se teoretickým rozpracováním kriminalistické stopy, pak jen v tomto poměrně omezeném rozboru zjistíme rozdíly v přístupu ke klasifikaci kriminalistických stop.

Všichni autoři se shodují v tom, že nejvhodnější je rozlišovat stopy materiální a paměťové. Paměťové stopy se dále neklasifikují, někteří autoři, např. Protivinský1), doporučují skupinu paměťových stop dělit na podskupiny podle druhu počitků, např. na stopy vizuální, čichové, hmatové a chuťové. Materiální stopy Protivinský klasifikuje především podle druhu kriminalisticky relevantní informace, kterou stopy obsahují, s přihlédnutím k mechanismu vzniku stopy i některým dalším faktorům. U materiálních stop rozlišuje stopy obsahující informaci o vlastnostech objektu (původce stopy) a stopy obsahující jinou kriminalisticky relevantní informaci.

Na jiném místě Protivinský2) klasifikuje kriminalistickou stopu podle vzájemného působení a formy odrazu. Opět klasifikuje stopy na materiální a ve vědomí člověka. Stopu v materiálním prostředí klasifikuje podle vzájemného působení a druhu odrazu na stopy vzniklé působením, aniž se odrazily individuální vlastnosti působícího objektu, a dále na stopy vzniklé působením, při němž se odrazily individuální či skupinové vlastnosti působícího objektu. Protivinský upřednostňuje u této klasifikace skutečnost, že kritériem dělení kriminalistické stopy jsou formy a druhy vzájemného působení a odrazu. Tato klasifikace je podle autora z metodologického aspektu velmi důležitá a podstatná, neboť plní nejlépe gnozeologickou funkci při odhalení a využití stop v kriminalistice. Přitom odpovídá požadavkům dalšího praktického kriminalistického kritéria pro dělení stop, tj. mechanismu vzniku stop.

Nové kritérium klasifikace, zejména s ohledem na stanovené základní premisy, přináší Porada. 3) Na základě rozsáhlé analýzy interakce mezi objekty uvádí, že v souvislosti s pácháním trestné činnosti vznikají:

1. stopy předáním energie,
2. stopy předáním hmoty,
3. stopy předáním energie a hmoty.

Předáním energie se vytvářejí stopy tak, že buď vznikají změny způsobené deformací vnější struktury odrážejícího objektu, tj. hmotného nositele stopy; nebo nevznikají tyto deformace, nýbrž jen změny odrážející druh působení; nebo se oddělují části z monolitního celku (nástrojem aj.). K oddělení části z celku dochází energetickým působením jiného objektu.

Předáním a přijetím hmoty vznikají především stopy navrstvením, dále stopy odvrstvením a nakonec stopy periferní.

Současným předáním energie a hmoty vznikají jednak změny deformací vnější struktury a vnitřního složení odrážejícího objektu, dále změny deformací vnější struktury a částí z monolitního celku a nakonec změny deformací vnější struktury se současným navrstvením či odvrstvením.

Z tohoto stručného úvodu je zřejmý různý přístup ke vzniku a klasifikaci kriminalistických stop. Vznik kriminalistických stop je zákonitým projevem procesu odrazu události trestného činu v materiálním prostředí a ve vědomí lidí. Na této zákonitosti je založen předpoklad, že je možné zjistit objektivní pravdu o události trestného činu. Tato možnost je reálná jen tehdy, má-li stopa určitý obsah a lze-li podle něj odhalit a pochopit souvislosti stopy s událostí trestného činu. Obsah kriminalistické stopy je vlastně informací o odrazu události trestného činu a o vlastnostech odrážených objektů.

#### 2. Odraz v materiálním prostředí

Podstatou odrazu trestného činu je způsobilost jedněch materiálních systémů a objektů odrážet v jiné formě vlastnosti druhých materiálních systémů a objektů. V odrážejícím systému vznikají pod vlivem odráženého systému změny. Tyto změny v jisté míře ukazují, reprodukují vlastnosti odráženého systému. Vyšetřovaná událost trestného činu je jedním z materiálních jevů objektivní reality, v jehož průběhu dochází ke vzájemnému působení elementů události trestného činu, především pachatele a jím použitých prostředků a nástrojů, s materiálním prostředím, zejména místem činu a předmětem útoku a s vědomím lidí, např. svědků. Výsledkem vzájemného působení je odraz v podobě změn v materiálním prostředí (materiálních stop) a změn ve vědomí lidí (paměťových stop). Systém vzájemných souvislostí při odrazu trestného činu je možné z kriminalistického hlediska přehledně znázornit schématem na obr.1.

Poznámka: Nepodstatný odraz je výsledkem takové interakce systému „objekt-prostředí“, kdy z různých důvodů nedochází ke vzniku kriminalistické stopy, např. změna v materiálním prostředí nebo ve vědomí člověka je malá, těžko zjistitelná, nelze prokázat souvislost změny s kriminalistickou událostí nebo neobsahuje relevantní informaci anebo není možné v současné etapě poznání tuto změnu vyhledat, fixovat a zkoumat za použití přístupných kriminalistických metod, prostředků a postupů.

Odhalitelné a dekódovatelné změny vyvolané událostí trestného činu jsou stopami trestného činu a vzájemnou interakci mezi systémem trestného činu a materiální objektivní realitou můžeme z metodologického a gnozeologického hlediska obsažně vyjádřit jako relaci ®.
Pak jestliže označíme
S - symbol kriminalistické stopy,
O - symbol materiálního objektu vstupující do interakce při trestném činu,
P - symbol materiálního prostředí interakce,
pak můžeme vyjádřit stopu jako vztah relace mezi objektem a prostředím:
Stopa = Objekt ® Prostředí
zkráceně jako
S = O ® P

Uvedený vztah má zásadní význam pro všechny další úvahy a rozbory, a to zejména pro analýzu vlastností objektů a vlastností různých prostředí, které se podílejí na vzniku kriminalistických stop. Z výchozí analýzy jak vlastností objektu, tak vlastností prostředí lze odvodit teoretické možnosti pro jednotlivé kriminalistické stopy a uceleně je klasifikovat a systemizovat. Přístup uvedený ve vztahu relace poskytuje možnost jednoznačně klasifikovat skupiny stop.

#### 3. Vlastnosti objektů materiální interakce

Objekty, které vstupují do relačního procesu s materiálním prostředím, nejsou jen jednotlivé vlastnosti věcí, nýbrž věci jakožto nositelé neopakovatelného souhrnu vlastností. Tento fakt lze vyjádřit matematickým zápisem (Porada4) na obr. 2.

V procesu identifikace se nepodrobují zkoumání a rozboru všechny vlastnosti identifikovaného objektu, ale zkoumají se pouze takové vlastnosti, které se odrazily v objektech identifikujících, jež stopu přijímají. Z tohoto hlediska lze logicky dělit vlastnosti identifikovaného objektu na vlastnosti identifikační a neidentifikační.

Jednotlivé vlastnosti nejsou zjišťovány přímo, ale nepřímo, zprostředkovaně na základě zkoumání vlastního mechanismu stopového kontaktu-odrazu i s ohledem na kvalitu a kvantitu přenášených informací z objektu, jenž stopu vytváří, na objekt, který stopu přijímá. Tento fakt lze schematicky vyjádřit (obr. 3).

Například:
A = {vi}, i = 1,...,6, | kde v1, v2, v3 jsou identifikační vlastnosti v4, v5, v6 jsou neidentifikační vlastnosti
AS = {oi}, i = 1, 2, 3, | kde o1, o2, o3 jsou znaky jako objektivní odrazy identifikačních vlastností

Proces kriminalistické identifikace přispívá k usvědčení pachatele z trestného činu na základě jeho interakce nebo interakcí jím používaných předmětů s okolím. Projevy těchto interakcí se označují jako kriminalistické stopy. A ty nesou v sobě informaci o změnách ve struktuře, vlastnostech či chování jak identifikovaných objektů, tak i jeho okolí.

#### 4. Naznačení stochastického charakteru identifikace systémů

Kriminalistická identifikace je proces, jímž se určuje vztah mezi stopou a objektem, který ji způsobil. Základní myšlenkou, jak realizovat proces identifikace, je posuzování shodnosti mezi reálnou stopou Sp zanechanou identifikovaným objektem v okolí O a stopou rekonstruovanou Sr v okolí O´ (Porada, Janíček).5) Pojem shodnosti obou stop může být chápán ve smyslu vzájemného přiřazování podstatných vlastností obou stop. V kriminalistice jsou označovány jako identifikační znaky ty podstatné vlastnosti a projevy identifikovaného objektu, které se odrazily ve stopě. Množinu identifikačních znaků lze členit na podmnožinu znaků obecných a podmnožinu znaků zvláštních. Jejich průnik je charakteristický pouze pro jediný určitý objekt. Z této skutečnosti vychází základní axiom kriminalistické identifikace, který říká, že každý materiální objekt je do určité hranice rozlišitelnosti individuální a neopakovatelný.

Identifikační znaky mohou mít různé úrovně, od popisné až po úroveň, na níž lze identifikační znaky vyjádřit parametry a tyto kvantifikovat hodnotami. V systémovém pojetí se ztotožňování stop Sp a Sr provádí na základě posuzování shodnosti systémů S (Sp - O), S (Sr - O´) nad těmito stopami v příslušných okolích O a O´. Tyto systémy jsou vytvořeny parametry identifikačních znaků a vazeb mezi nimi. Jelikož hodnoty parametrů identifikačních znaků a vazeb jsou obecně časově a prostorově proměnné (s časem se jejich informační úroveň mění, převážně degraduje) je při identifikaci žádoucí pracovat se stavy systémů S (Sp - O), S (Sr - O´), které jsou určeny hodnotami parametrů identifikačních znaků v určitém časoprostorovém okamžiku, zkráceně řečeno jsou určeny stavovými parametry.

Přiřazování reálné stopy Sp pachateli (předmětu), realizované přes posuzování shodnosti jednotlivých stavových parametrů v systémech S (Sp - O), S (Sr - O´) se provádí pomocí tzv. kritéria shody. Je definováno jako reálné číslo vyjadřující kvantitativně vzdálenost stavu systému S (Sp - O) od stavu systému S (Sr - O´). Je možné definovat také míru shody mezi stavy systému jako poměr shodných stavových parametrů v obou systémech k celkovému počtu sledovaných stavových parametrů.

Veličiny v systémech S (Sp - O), S (Sr - O´) mají obecně stochastický charakter, protože:

- hodnoty stavových parametrů v systémech se určují experimentálně, jsou tedy zatíženy chybami měření, takže se jedná o náhodné veličiny,
- podmínky mechanismu vzniku stopy mají stochastický charakter,
- parazitní vlivy okolí na charakteristiky stopy způsobují informační šum.

Výroková funkce o shodě mezi systémy S (Sp - O), S (Sr - O´), a tedy o tom, zda stopa Sp přísluší podezřelému, nemůže být deterministická, ale má pouze určitou míru pravdivosti.6)

Analyzujeme-li detailněji přístupy k určení systému Sr - O, tedy k vytvoření rekonstruované materiální stopy Sr v okolí O´, stopa Sr může být vytvořena:

- fyzicky existujícím podezřelým pachatelem (předmětem), v rámci rekonstrukce trestného činu. Tento přístup lze označit jako přímé řešení - přímá identifikace objektu,
- procesem modelování, jestliže není k dispozici podezřelý objekt a k vytvoření stopy Sr se musí použít pomocný, tzv. modelový objekt. Ten může mít charakter:

* materiální - na základě vytvořeného systému Sp - O s využitím znalosti, poznatků, dedukce, intuice vyšetřovatelů a kriminalistů je vytvořen abstraktní modelový objekt Ma toho, co vytvořilo stopu Sp, který je v dalším kroku převeden na materiální modelový objekt Mm. Objektem Mm se v okolí O´ shodném s okolím O, v němž byla vytvořena stopa Sp, vytvoří stopa rekonstruovaná Sr,
* abstraktní - obdobně jako v předchozím typu modelování se vytvoří abstraktní modelový objekt Ma. Tomu se ovšem nepřiřadí modelový objekt materiální, ale další abstraktní objekt v podobě vhodné teorie.

#### 5. Vyjádření vztahu vlastností objektů identifikace a jejich identifikačních hodnot

Podíváme-li se podrobněji na materiální objekty, které vstupují do vzájemné interakce a ve svých důsledcích vedou až ke vzniku kriminalistické stopy, můžeme v nich generovat důležité vlastnosti. Vlastnosti obecného objektu můžeme obecně rozdělit podle jejich podstaty na vlastnosti objektu živého (organického původu) a neživého (anorganického původu). Obě skupiny lze dále klasifikovat do různých klasifikačních úrovní. To je základní dělicí úroveň, dále lze subklasifikovat vlastnosti objektu do podrobnějších skupin.

Informace o obsahové stránce všech změn v souvislosti s trestným činem jsou obsaženy ve znacích, které nám slouží jako objekty bezprostředního zkoumání a které mají v kriminalistice nejčastěji formu prostorových modelů. Ve znaku může být uložena různá obsahová informace o objektu nebo jeho podstatných částech. Činnosti, které analyzujeme z hlediska jejich technické stránky, se v odrážejícím objektu projevují jako znaky příčiny, která je vyvolává.

V souvislosti s kriminalistickou identifikací nemůžeme však těchto znaků využít přímo tak, jako např. vlastností, které se projevují jako znak objektu, jemuž náležejí. Z toho vyplývá, že technický aspekt způsobu spáchání trestného činu sám o sobě jako celek nezprostředkovaně není způsobilý pro aplikaci procesu kriminalistické identifikace.

Analyzované znaky příčin vymezených činností tvoří v podstatě prvky systému, které ve vzájemných souvislostech, logických i časových návaznostech tvoří určitou množinu. Ve znaku je obsažená informace o objektu nebo jeho podstatných stránkách. Jako znaky objektu se projevují (Protivinský):7)
a) vlastnosti - jako znak podstaty, jemuž náležejí,
b) jevy - jako znak podstaty, kterou vyjadřují,
c) činnost - jako znaky příčiny, která ji vyvolává.

V kriminalistice lze v podstatě využít jen prvé formy znaků objektu, tj. zejména těch vlastností, které se odrážejí ve stopách.

Každá vlastnost identifikovaného objektu se může za určitých okolností stát příznačnou, specifickou vlastností a může tedy také obsahovat užitečné informace. Avšak pro využití této vlastnosti pro účely identifikace je nezbytně nutné, aby se odrazila v identifikujících objektech. Tyto vlastnosti pak nazýváme identifikačními vlastnostmi. Vlastnosti identifikovaného objektu, které se nemohou odrazit v jiných objektech, nejsou identifikačními vlastnostmi, neobsahují užitečné informace, a proto nejsou předmětem zkoumání v procesu kriminalistické identifikace.

Množinový vztah mezi identifikačními a neidentifikačními vlastnostmi objektu znázorňuje diagram na obr. 4.

Z uvedeného vyplývá, že A n1 a A n2 jsou podmnožiny vlastností množiny vlastností prověřovaného objektu A n. To lze vyjádřit:

Z uvedeného diagramu a zápisu je zřejmé, že A n1 a A n2 jsou podmnožinami A n a navíc platí vztah přičemž A n1, A n2 jsou množiny disjunktní (nemají žádný společný prvek). Ze zápisu je také zřejmé, že objekt se při stopovém kontaktu odráží do identifikačních a neidentifikačních vlastností. Souhrn všech identifikačních vlastností ze značné části určuje objekt, neidentifikační vlastnosti se neodrážejí ve stopě a teprve v komplexu s vlastnostmi identifikačními definují konkrétní objekt.

Vzhledem ke struktuře znaků je nutné je upřesnit s ohledem na jednotlivé identifikační hodnoty jak znaků odrážených v identifikujícím objektu, tak identifikačních vlastností u objektů prověřovaných.

Můžeme tedy konstatovat, že každý znak o1, o2, ..., oz má určitou užitečnou identifikační hodnotu, například x1, x2, ... xz. A právě tyto identifikační hodnoty nám jednotlivě, ale zejména ve svém souhrnu, definují objekt, a jen tímto souhrnem je dána individuální totožnost.

Jednotlivé identifikační znaky lze klasifikovat na individuální a zvláštní. Toto rozlišení znaků je nezbytné ve všech případech zkoumání, zejména s ohledem na zajištění vhodných prověřovaných objektů, pro které platí, že (Porada): 8)
prověřovaný objekt

Ai = {vi1 (xi1), vi2 (xi2), ..., vim (xim)} ,
kde vij (xij) | - identifikační vlastnost prověřovaného objektu o identifikační hodnotě (informaci) xi

Z těchto zápisů je patrné, že pro přenos identifikační informace o určité hodnotě platí obecně:

vij (xij) oi (xi),
kde | vij (x ij ) | - identifikační vlastnost identifikovaného (prověřovaného) objektu o identifikační hodnotě xij,
| oi (xi) | - znak o identifikační hodnotě xi jako výsledek objektivního odrazu identifikační vlastnosti vij o identifikační hodnotě xij

Z uvedeného zápisu je patrné, že identifikační hodnota znaku je změněna. Tuto skutečnost spojenou se ztrátou, změnou nebo deformací informace je však třeba vysvětlit. Zde je nutno připomenout, že při těchto úvahách a jejich matematickém vyjádření není brán v úvahu tzv. vstřícný, resp. vzájemný odraz.

V průběhu srovnávacího zkoumání je nutné zjistit všechny možné odrazy identifikačních vlastností prověřovaných objektů a na základě zkoumání mechanismu stopového kontaktu zjistit i možnost ztráty, změny či deformace identifikační informace. Tímto způsobem postupujeme při provádění identifikačního zkoumání identifikujícího objektu (stopy) s prověřovanými objekty přímo. V případě, že ke srovnávacímu zkoumání znalec zhotoví experimentální vzorky (identifikující objekty známého původu), bude při této činnosti srovnávat odrazy identifikačních vlastností identifikovaných objektů.

Zobrazení objektů identifikace, které se též nazývá jednoznačný čili funkcionální vztah, nám dovolí znázornit zobrazení např. takto:

Přiřazení podle šipek je zobrazením z množiny A do množiny As, tj. každá vlastnost má nejvýše jeden odraz. Každý prvek množiny As, jak již bylo uvedeno, nemusí být odrazem nějakého prvku množiny A (neidentifikační vlastnosti objektu nemají žádný odraz).

Bude-li mezi prvky množiny A a prvky množiny As stanoven takový vztah (takové zobrazení, které závisí na druhu odrazu), že každému prvku množiny A je přiřazen právě jeden prvek množiny As, hovoříme o vzájemném jednoznačném přiřazení nebo o vzájemném jednoznačném zobrazení. Tento případ se však může vyskytnout v kriminalistické praktické činnosti pouze v případě, že k vyhotovení vhodných experimentálních srovnávacích vzorků od prověřovaných objektů by došlo za podmínek, kdy nemohlo v podstatě dojít ke ztrátě identifikační informace, např. z xi na xk (uplynula minimální doba od spáchání trestného činu, shodný charakter stopového kontaktu při mechanismu vzniku stopy, vhodný materiál pro fixaci pokusné stopy, odpovídající velikost a směr působící síly při stopovém kontaktu atd.).

Pro všechny jiné případy bude platit vztah

Z uvedeného vyplývá, že v4 (x4) a vk (xk) nemají odraz, tj. jedná se o neidentifikační vlastnosti objektu. Dvě množiny, které lze vzájemně jednoznačně zobrazit, jsou ekvivalentní, což vyjádříme symbolicky:

V této fázi vlastně na základě důkladné analytické a syntetické činnosti zjišťujeme míru ekvivalence odrazu mezi jednotlivými identifikujícími objekty, tj. stopou z místa činu a srovnávacími vzorky (stopami) od prověřovaných objektů. V průběhu této činnosti může dojít k různým variantám právě v závislosti na mechanismu vzniku odrazu (tj. druhu stopového kontaktu) i s přihlédnutím k okolnosti, zda šlo o přímý, vstřícný či vzájemný odraz.

Při analýze vzájemného působení je výchozím a určujícím zkoumání přímého odrazu, základního článku řetězu příčin a následků, pro který jsou rozbor a logické vyjádření pomocí množinového počtu prováděny. Ze zápisu je patrná nutnost věnovat pozornost i technickým parametrům objektů, tj. mechanickým vlastnostem objektů (různých materiálů při stopovém kontaktu), které jsou spolu se silovým působením určujícími faktory pro vznik určitého odrazu a velikost deformační práce spotřebované pro vznik určité, konkrétní, individuální stopy jak z místa činu, tak i srovnávacích vzorků.

Nyní se omezíme na následující vyjádření a znázornění výše uvedeného zjednodušeně, bez identifikačních hodnot (obr. 5).

Ve fázi vyvozování závěrů, tj. hodnocení, je nutno dokázat souvislost těch vlastností a znaků, které byly podrobeny srovnávání (přiřazování), a dokázat správnost závěrů o totožnosti. Zde musíme na základě konkrétního přiřazení (podle druhu odrazu) rozhodnout v rámci současných možností vybrané speciální či specifické kriminalistickotechnické metody a za využití jí odpovídajících prostředků, postupů a operací, zda jimi dokazovaný souhrn zjištěných shod, tj. odraz identifikační hodnoty, je dostatečným základem pro jednoznačnou, tj. individuální identifikaci, nebo pouze k určení skupinové příslušnosti objektů dané množiny (na základě znaků obecné roviny).

Matematické, resp. matematicko-statistické vyjádření o počtu a kvalitě znaků nutných k individuální identifikaci objektu nebo určení skupinové příslušnosti bude možné, až se podaří vypracovat na základě teorie pravděpodobnosti varianty alespoň typických, v úvahu přicházejících odrazů identifikačních vlastností identifikovaných objektů za pomoci poznatků technických a přírodních věd do konkrétní kriminalisticko-praktické činnosti.

#### 6. Relace interakce, matice relací

Vyjdeme-li z předpokladu že stopa je výsledkem relace „objekt-prostředí“, tedy
| Stopa = Objekt ® Prostředí
zkráceně jako
| S = O ® P
pak objekt O je charakterizován souborem vlastností vo, lze zapsat
| O = {vo}
a analogicky lze prostředí P charakterizovat souborem vlastností vp
| P = {vp}
Kartézský součin O x P tvoří množina všech uspořádaných dvojic

Za relaci interakce definujeme každou podmnožinu kartézského součinu splňující současně následující tři podmínky

P1 - souvisí s vyšetřovanou situací (místně, příčinně nebo časově),

P2 - je zjistitelná, zajistitelná a informace z ní dekódovatelná,

P3 - je kriminalisticky relevantní.

Pak lze jednoznačně definovat množinu všech kriminalistických stop, které vzniknou z relace O ® P.
Kriminalistická stopa S je definována
Pro definovanou relaci interakce lze napsat, že:

Jak již bylo částečně uvedeno, každý objekt objektivní reality můžeme definovat souhrnem identifikačních a neidentifikačních vlastností; tyto vlastnosti lze klasifikovat a dělit na určitých úrovních. Objekt můžeme označit buď jako živý (organický), nebo neživý (anorganický). V prvním případě živého objektu označíme souhrn jeho vlastností symbolem (1), ve druhém případě neživého objektu označíme jeho vlastnosti symbolem (2).

Vlastnosti živého objektu (1) lze dělit podle původu na lidské (11), zvířecí (12) nebo rostlinné (13). Ke každé z uvedených skupin lze přiřadit skupiny vlastností, které charakterizují jejich odraz. Například vlastnosti skupiny (11) lze subklasifikovat na vlastnosti odrážející vnější stavbu působícího objektu (111), vlastnosti odrážející vnitřní strukturu působícího objektu (112) a vlastnosti odrážející funkční a dynamické vlastností působícího objektu (113).

Vlastnosti (111) odrážející rozměrové a morfologické charakteristiky lze subklasifikovat na jednorozměrné (1111), plošné, dvojrozměrné (1112) nebo plastické, objemové (1113).

Analogicky lze klasifikovat vlastnosti odrážející vnitřní strukturu působícího objektu na vlastnosti odrážející fyzikální charakteristiky (1121), fyzikálně chemické charakteristiky (1122), chemické složení (1123), biologické vlastnosti (1124) a fyziologické vlastnosti (1125).

Funkční a dynamické vlastnosti objektu (113) lze subklasifikovat na lokomoční vlastnosti objektu (1131), funkční a dynamické vlastnosti písemného projevu (1132), funkční a dynamické vlastnosti gestikulace a mimiky (1133), funkční a dynamické vlastnosti hlasového projevu (1134) a případně jiné funkční dynamické vlastnosti živého organismu, dosud nevyužívané (1135).

Vlastnosti neživého, anorganického objektu (2) můžeme klasifikovat na vlastnosti objektu podle skupenství: pevné (21), kapalné (22) a plynné (23). Dále například skupinu vlastností (21) lze subklasifikovat na vlastnosti odrážející vnější stavbu působícího objektu (211) a vlastnosti odrážející vnitřní strukturu působícího objektu (212).

Vlastnosti (211) se subklasifikací dělí na jednorozměrné (2111), plošné, dvojrozměrné (2112) a na trojrozměrné, objemové, plastické (2113). Analogicky vlastnosti (212) subklasifikujeme na vlastnosti odrážející fyzikální vlastnosti (2121), fyzikálně chemické vlastnosti (2122) a chemické vlastnosti (2123). Subklasifikace vlastností je zřejmá ze schématu (tabulka), v němž jsou zřetelné i jednotlivé vazby.

Každou vlastnost libovolného objektu O materiálního světa můžeme popsat uspořádaným souborem čísel podle stupně klasifikace. V našem případě, kdy jsme postupovali do úrovně čtvrtého stupně klasifikace, je každá vlastnost objektu popsaná a vyjádřitelná uspořádanou čtveřicí čísel, v níž záleží na pořadí čísel. Každá uspořádané čtveřice vyjadřuje určitou a přesně definovanou vlastnost objektu, a to jak vlastnost identifikační, tak neidentifikační.

Aplikaci a využití této teorie je možné přiblížit na konkrétním příkladu. Předpokládejme, že existuje latentní daktyloskopická stopa, vzniklá navrstvením potu na skleněné tabuli. Při vzniku této stopy došlo ke kontaktu a mechanické interakci člověk - materiální okolí, tj. prst - skleněná tabule. V důsledku této interakce vznikla určitá změna, která za jistých podmínek může mít charakter kriminalistické stopy. V tomto konkrétním případě můžeme vyjádřit (definovat) vlastnosti obou objektů interakce jako množiny uspořádaných čtveřic, a to takto:
Vlastnosti objektu O:

O = | {(1111) (1112) (1113) (1121) (1122) (1123) (1124) (1125) (1311) (1312) (1313) (1314)}

Vlastnosti prostředí P:

P = | {(2111) (2112) (2113) (2121) (2122) (2123)}

Relaci S = O ® P můžeme vyjádřit maticí relace, kde řádky tvoří vlastnosti (uspořádané čtveřice) objektu O a jednotlivé sloupce vlastnosti (uspořádané čtveřice) prostředí P. V matici relace jsou jedničky a nuly, v případě existence jedničky znamená, že kombinace vlastností (sloupec-řádek) mají charakter identifikačních vlastností, nula vyjadřuje neidentifikační vlastnosti.
Matice relace v tomto konkrétním případě je

Uvedené schematické vyjádření velmi přesně vystihuje a definuje vznik daktyloskopické stopy na skle, kde řádek vyjadřuje vlastnosti objektu a vlastnosti popsané ve sloupci vymezují vlastnosti popisující skleněnou desku. Matice relace vyjadřuje vlastní relaci mezi objektem a prostředím při vzniku kriminalistické stopy.

Ukažme dále, jak lze definovat v našem relačním přístupu např. kriminalistické stopy s biomechanickým obsahem. Předpokládejme, že do interakce s prostředím vstupuje člověk, lze pak v tomto objektu vymezit vlastnosti pohybového projevu, tj. funkční a dynamické vlastnosti.

Pro kriminalistické stopy s biomechanickým obsahem pak platí, že v matici relace ve sloupci (1131), (1132), (1133), (1134), (1135) musí byt alespoň jedna jednička. Objeví-li je v matici relace jednička pouze pod hodnotu (1131), jedná se pak o kriminalistické stopy s biomechanickým obsahem stop lokomoce, tj. trasologické stopy s biomechanickým obsahem.

Popsaný postup lze zobecnit na základní teorii platnou pro všechny druhy kriminalistických stop. Na velmi obecné úrovni můžeme předpokládat, že při vzniku libovolné kriminalistické stopy vstupuje do interakce určitý objekt O libovolného druhu, pak soubor všech jeho identifikačních a neidentifikačních vlastností popisuje množina uspořádaných čtveřic
O = {(a1 b1 c1 d1) ... (an bn cn dn)},
kde n je počet definovaných vlastností objektu. V případě, že by se subklasifikace vlastností vymezovala pomocí větších detailů, než je ukončená čtvrtá rozlišovací úroveň, obsahovala by množina vlastností např. uspořádané pětice, šestice atd.

Prostředí P lze vyjádřit množinou vlastností ve formě uspořádaných čtveřic
P = {(v1 x1 y1 z1) ... (vk xk yk zk)},
kde k vyjadřuje počet definovaných vlastností prostředí. Pak vzniklou stopu z relace S = O ® P definujeme jednoznačně maticí relace např. v této podobě:

V obecné formě je matice relace pro uvažované vlastnosti objektu a vlastnosti prostředí v následujícím tvaru:

Pro jednotlivé vlastnosti materiálního objektu (objektu i prostředí) lze vyjádřit systematiku ve formě přehledné tabulky, z níž je patrné dělení jednotlivých vlastností v různých klasifikačních úrovních. Přehled klasifikace je vyjádřen do čtvrté klasifikační úrovně, kterou považujeme v současnosti za dostatečnou a konečnou. Jemnější a detailnější klasifikace vlastností není podle našeho názoru nutná. V tabulce subklasifikace vlastností objektů uvádíme dělení do IV. řádu.

Klasifikaci I. řádu označíme vlastnosti (1), (2), klasifikaci II. řádu označíme vlastnosti (11), (12), ..., (23), klasifikaci III. řádu označíme vlastnosti (111), (112), ..., (231), a podle našich klasifikačních kritérií je posledním a konečným řádem klasifikace IV. řádu (1111), (1112), ..., (2313).

Klasifikace vlastností živého (1) a neživého (2) objektu

(1) | (11) | (111) | (1111) (1112) (1113)
(112) | (1121) (1122) (1123) (1124) (1125)
(113) | (1131) (1132) (1133) (1134) (1135)
(12) | (121) | (1211) (1212) (1213)
(122) | (1221) (1222) (1223) (1224) (1225)
(123) | (1231) (1232)
(13) | (131) | (1311) (1312) (1313)
(132) | (1321) (1322) (1323) (1324) (1325)
(2) | (21) | (211) | (2111) (2112) (2113)
(212) | (2121) (2122) (2123)
(22) | (221) | (2211) (2212) (2213)
(222) | (2221) (2222) (2223)
(23) | (231) | (2311) (2312)

#### 7. Závěr

Nastíněný princip pojetí kriminalistické stopy jako relace objektu a prostředí poskytuje nový pohled na kriminalistickou stopu. Domníváme se, že toto pojetí dovoluje přísně vymezit jakoukoli kriminalistickou stopu jednoznačnými množinami vlastností objektu a prostředí a zejména maticí relace interakce. Výhody našeho přístupu spatřujeme především v možnosti definování pojmu kriminalistické stopy jak v obecné formě, tak i v konkrétních případech. Lze je formulovat do následujících dílčích závěrů:

1. Kriminalistickou stopu je možné definovat zcela jednoznačně a na tomto základě ji dále teoreticky studovat, případně modelovat (pro využití ve výpočetních identifikačních systémech).
2. Naznačené pojetí vytváří základ pro následné technické a počítačové zpracování.
3. Vytváří se obecný základ pro následnou klasifikaci kriminalistických stop z velmi obecného hlediska.
4. Každý dosud známý druh kriminalistických stop je možné zařadit do matice interakce jako určitou submatici.
5. Matice interakce dovoluje vyhledat a následně studovat ta místa trsů matice, kde lze dekódovat větší výskyt O, a tedy minimum informací, které stopa může poskytnout.
6. Uvedený přístup je otevřeným systémem dovolujícím neustálé rozšiřování podle stupně poznání vlastností objektů identifikace, vlastností mechanismů vzniku stop a vlastností a druhů interakce mezi objektem a prostředím.

##### Kriminalistická stopa
Viktor Porada, Jiří Straus
SOUHRN

Autoři uvádějí různé dosavadní přístupy k pojetí kriminalistické stopy, rozebírají teoretické základy kriminalistické stopy jako odrazu materiálního objektu v prostředí. Kriminalistická stopa vzniká v důsledku interakce objekt - prostředí; za objekty zahrnují osobu pachatele a jím použité prostředky a jako prostředí chápou prostředí hmotné a paměťové.

Základní myšlenka jejich přístupu je vyjádřena ve vztahu S = O ® P. Objekty i prostředí charakterizují množinou definovatelných vlastností. Pro každou stopu, jako důsledek odrazu, lze definovat jednoznačnou matici relace. Z tohoto gnozeologického hlediska autoři definují kriminalistickou stopu a uvádějí vyčerpávající klasifikaci vlastností objektů i prostředí. Pro ilustraci a bližší pochopení jsou uvedeny dva druhy stop, a to daktyloskopická a kriminalistická stopa s biomechanickým obsahem, která je podle dřívějších definicí těžko vyjádřitelná.

##### Criminalistic Mark
Viktor Porada, Jiří Straus
SUMMARY

The authors cite different used attitudes to a criminalistic mark conception, they analyse the theoretic basis of a criminalistic mark as a reflection of a material object in the environment. The criminalistic mark results from an object environment interaction, an offender and means used by him/her being included in objects, material and memory environments are being considered as environment.

Authors' principal idea is expressed in the following relation of M = O ® E. They characterize both objects and environments by a set of defined characteristics. For every mark - this being a result of a reflection - an univocal matrix of a reflection may be defined. The authors define a criminalistic mark from this gnostic standpoint stating a complete classification of characteristics of objects and environments. On behalf of better understanding and illustration, two types of marks are cited, namely a fingerprint one and a criminalistic mark with biomechanical content, the latter was hardly expressible using previous definitions.

##### Die kriminalistische Spur
Viktor Porada, Jiří Straus
ZUSAMMENFASSUNG

Die Autoren führen verschiedene Möglichkeiten zum Herantreten an die Auffassung der kriminalistischen Spur an, analysieren die theoretischen Grundlagen der kriminalistischen Spur als Widerspiegelung des materiellen Objektes im Milieu. Die kriminalistische Spur entsteht infolge der Interaktion Objekt - Milieu; als Objekt betrachten die Verfasser den Täter und die von ihm gebrauchten Mittel, unter dem Milieu verstehen sie das materielle und das Gedächtnismilieu.

Der Grundgedanke ihres Zutritts ist in der Beziehung S = O ® M geäußert. Die Objekte wie das Milieu charakterisieren sie durch die Gesamtzahl der definierbaren Eigenschaften. Für jede Spur als Folge der Widerspiegelung kann eine eindeutige Matrize definiert werden. Von diesem gnoseologischen Standpunkt aus definieren die Autoren die kriminalistische Spur und bieten eine erschöpfende Klassifikation der Eigenschaften von Objekt und Milieu. Zur Illustration und zum besseren Verständnis werden zwei Typen von Spuren angeführt, und zwar die daktyloskopische und kriminalistische Spur mit biomechanischem Inhalt, die nach den früheren Definitionen schwer zu äußern ist.

1) Protivinský, M. in: Musil, J.: Úvod do kriminalistiky. PA ČR, Praha 1994, s. 123 - 148.

2) Protivinský, M.: Kriminalistická stopa. Acta Universitatis Carolinae Iuridica, XXIII, UK Praha 1975, s. 70 - 79.

3) Porada, V.: Teorie kriminalistických stop a identifikace. Academia, Praha 1987, s. 17 - 24.

4) Porada, V.: Měření v kriminalistice. VŠ SNB, Praha 1981, s. 70.

5) Porada, V. - Janíček, P.: Současné aspekty identifikace v technice a kriminalistice. Kriminalistika, 1996, 1, s. 31 - 43.

6) Janíček, P. - Ondráček, E. - Porada, V.: Identifikace objektů a systémů v mechanice, lékařství, biomechanice a kriminalistice. Inženýrská mechanika, 1996, 2, s. 71 - 88.

7) Protivinský, M.: Kriminalistika - Kriminalistická technika. SVŠ, FMV, Praha 1976, s 27 - 28.

8) Porada, V.: Matematické a logické vyjádření stadií kriminalistickotechnické identifikace. Čs. kriminalistika, 1977, 4, s. 274 - 286.

OBSAH / CONTENTS / INHALT

Copyright © 1999 Ministerstvo vnitra České republiky
| úvodní stránka |