K riminalistika | číslo2/1999

INFORMACE

##

Institucionální kontrola kriminality
v mezinárodním srovnání

I. Úvod
II. Orgány systému trestní justice, jejich početnost a výkonnost
III. Sankce a jejich přísnost
IV. Závěr

I. Úvod
HEUNI - Evropský institut pro prevenci kriminality a její kontrolu, který je přidružen k OSN, vydal v roce 1998 publikaci nazvanou Zločin a trestní justice v Evropě a Severní Americe v letech 1990 - 1994. Na tuto publikaci navazuje další, vydaná týmž institutem, s názvem Profily systémů trestní justice v Evropě a Severní Americe, kterou však dosud nemáme k dispozici. První z uvedených publikací obsahuje zprávu o výsledcích analýzy dat získaných z odpovědí na dotazníky, které byly rozeslány jednotlivým členským státům OSN z Evropy a Severní Ameriky v rámci již pátého "Přehledu OSN o trendech zločinu a činnosti systémů trestní justice za období 1990 - 1994".
Informace o těchto otázkách jsou získávány od roku 1975. První přehled se týkal období od roku 1970 do roku 1975, druhý období od roku 1975 do roku 1980, třetí období od roku 1980 do roku 1986 a předmětem předposledního, čtvrtého přehledu bylo období od roku 1986 do roku 1990. Každý přehled vycházející z dat kvantitativní i kvalitativní povahy obsahoval zejména statistický přehled o počtu trestných činů oznámených policii a jí také zaregistrovaných, o podílu objasněnosti registrovaných trestných činů, o počtech podezřelých a stíhaných pachatelů v jednotlivých stadiích trestního řízení, o trestech a jejich výkonu a posléze o nástrojích a prostředcích, jimiž v jednotlivých zemích disponují orgány systému trestní justice k plnění svých úkolů.
Získaná data zpracovávala nevelká skupina odborníků a výsledky jsou mezinárodní veřejnosti předávány s určitým, v případě posledního pátého přehledu čtyřletým zpožděním po uplynutí posledního roku, jehož se přehled týkal, tedy roku 1994. Nejvíce dat bylo ovšem čerpáno právě z tohoto roku. Zmíněná zpráva tedy nepodchycuje současný stav, ale stav, který byl v nedávné minulosti.
V tomto posledním přehledu byly získány - byť i neúplné - odpovědi ode všech evropských států, které jsou členy OSN, s výjimkou Albánie, Bosny a Hercegoviny, Islandu, Irské republiky, Monaka, Polska, San Marina a Vatikánu. Přehled se ovšem týká i států, které na dotazník nereagovaly, pokud bylo možno příslušná data získat z jiných dostupných pramenů. Své odpovědi zaslaly také USA a Kanada.
Pátý přehled se liší od předchozích jednak tím, že vedle tradičních, především statistických dat se pokusil využít dalších dříve neexploatovaných netradičních informací, jednak i poněkud jiným způsobem jejich zpracování.
Zpráva, kterou máme k dispozici, má pět, resp. s avizovaným samostatným svazkem o profilech systému trestní justice šest kapitol. První se týká úvodních obecných a teoretických úvah, zejména o možnosti mezinárodních komparací ve zkoumané oblasti. Druhá kapitola je věnována pokusu o identifikaci zemí na jedné straně s mimořádně nízkou a na straně druhé s mimořádně vysokou úrovní kriminality. Kriminalita je tu reprezentována jen některými vybranými druhy trestných činů, jako jsou zabití a jiné násilné delikty, vloupání do obydlí, trestné činy proti ženám, krádeže motorových vozidel a věcí z nich a soubor dosti vágně vymezených tzv. méně závažných trestných činů. Třetí kapitola se zabývá analýzou různých faktorů, jež korelují (případně mohou korelovat) s motivační strukturou trestné činnosti a kriminogenními příležitostmi. Kapitoly čtvrtá a pátá se zabývají některými aspekty činnosti orgánů systému trestní justice, ukládanými tresty a mírou jejich přísnosti.
I pátý přehled, stejně tak jako přehledy předchozí, se potýkal se značnými potížemi vyplývajícími z těžké srovnatelnosti získaných dat, chybějících a chybných odpovědí v dotaznících, které byly vyplňovány v jednotlivých státech, popř. z toho, že některé státy na obdržené dotazníky nereagovaly.
Pro zásadní nesrovnatelnost trestních statistik z jednotlivých států lze uvést nespočet důvodů, které jsou vesměs známy a nelze se jimi zde zabývat. Autoři publikace se přesto - u vědomí všech těchto úskalí - snažili alespoň poněkud pokročit na cestě k jakémusi serióznějšímu srovnání. Jedná se tu však o problém rovný kvadratuře kruhu a nelze se proto divit, že se jim tento pokus, přes vynaložené úsilí, příliš nezdařil.
Nechceme se tu detailně zabývat analýzou tohoto nezdaru. Jen stručně je třeba se zmínit o základní myšlence, na které pokus spočíval. Vedle dat policejní trestní statistiky, tak jak byly zaslány jednotlivými státy, byly vzaty v úvahu především výsledky mezinárodního viktimologického výzkumu, uskutečněného v roce 1996, jenž se zhruba týkal zkoumaného období. Těm byla přiznána při analýzách prakticky větší váha než datům oficiálních policejních statistik. Všechny viktimologické výzkumy, a to i když jsou připraveny co nejseriózněji, je nutno chápat jen jako určitý důležitý doplněk a korektor oficiálních trestních statistik. Mají totiž řadu závažných nevýhod, které snižují jejich validitu, a tím i poznávací hodnotu. Vedle značných metodologických těžkostí doprovázejících jejich realizaci jsou vždy výrazně poznamenány značnou mírou subjektivity odpovědí respondentů, vědomou či nevědomou nepřesností, nesprávností, omyly a nedůvěrou.
Ani příliš mechanický způsob výpočtů indexů, podle nichž autoři stanovili pořadí jednotlivých států, pokud jde o stupeň jejich zamořenosti kriminalitou, se nezdá být právě nejšťastnějším.
Výsledky Přehledu, jak jsou uvedeny v druhé a třetí kapitole, musíme proto brát se značnou rezervou. To ovšem neubírá na ocenění dobré vůle autorů přispět k větší serióznosti předkládaných výsledků. Toto srovnání není samoúčelné. Má sloužit k výběru států s největšími problémy pro poskytnutí potřebné pomoci ze strany mezinárodního společenství.
V celém Přehledu je zachován postup záležející v tom, že kromě situace v jednotlivých státech mapuje stav v členských státech EU, tzn. v tradičních kapitalistických zemích Evropy, a konfrontuje jej se stavem v transformujících se postsocialistických zemích včetně některých asijských států na území bývalého SSSR a se stavem v Severní Americe. Tento postup má nepochybně své sociokulturní a ekonomické oprávnění, i když autoři sami jsou si vědomi značných rozdílů, které panují i mezi státy zařazenými do stejné skupiny.

Nejpřínosnější se jeví kapitoly čtvrtá a pátá, které pojednávají o tématice, kde srovnání již není zdaleka tak problematické, a obsah se také převážně opírá o mnohem objektivnější a "tvrdší" čísla úředních statistik, na jejichž věrohodnost se ovšem také nemůžeme stoprocentně spolehnout.

II. Orgány systému trestní justice, jejich početnost a výkonnost

Čtvrtá kapitola začíná srovnáním početnosti personálu orgánů systému trestní justice. Konstatuje se zde, že problematika kontroly kriminality není - jak tomu ještě donedávna bylo - téměř monopolem těchto orgánů, ale že dnes se tu stále větší řada úkolů svěřuje veřejnoprávním i soukromoprávním institucím, stojícím zcela mimo tento systém. Jsou jimi např. rady pro prevenci kriminality a celá škála jiných subjektů, které vyvíjejí nejrozmanitější formy preventivní činnosti, dále soukromé bezpečnostní služby a různá občanská zájmová sdružení, jež vykonávají některé úkony, které dříve byly výlučnou záležitostí policie. K tomu ještě přistupují vlivné organizace pomáhající obětem trestných činů, které se postupně fakticky stávají integrální součástí trestní justice. Počty osob, které jsou tak či onak zapojeny do aktivit kontroly kriminality, nejsou až na výjimky (soukromé bezpečnostní služby) nijak centrálně evidovány ani vykazovány.

Finanční náklady na fungování systému trestní justice v podstatě nelze nijak mezinárodně porovnávat již z toho prostého důvodu, že jsou vyčíslovány v příslušné národní měně s velice proměnlivými kurzovními hodnotami. Prakticky je též nemožné jakékoliv porovnání kvality práce orgánů systému trestní justice, neboť k tomu chybí jednoznačná a všeobecně přijatelná kritéria (a vhodně operacionalizované ukazatele, i kdyby taková kritéria nalezena byla).
Zjištění počtu lidí, které v jednotlivých zemích zaměstnávají policejní sbory, nebylo snadné již vzhledem ke značným rozdílům v jejich organizaci a členění, např. na tradiční policii a četnictvo, policii státní, regionální a obecní, uniformovanou a civilní atd. Autoři proto rozdělili policejní síly na veřejné a soukromé. Soukromé bezpečnostní služby v posledních třiceti letech doznaly všeobecně značný nárůst a ve Velké Británii, USA a Kanadě již počet pracovníků soukromého sektoru přesáhl počet pracovníků sektoru veřejného, přičemž tento trend nadále pokračuje. Data o počtu příslušníků veřejných policejních sborů byla získána z 39 států (Česká republika mezi nimi není). Nejvíce policistů má Ruská federace - 1,8 milionu - nejméně Lichtenštejnsko 59. Z tohoto srovnání vyplývá, že absolutní čísla sama o sobě mají nevalnou vypovídací hodnotu. Proto byl zvolen index počtu policistů na 100 000 obyvatel. Na prvním místě je opět Ruská federace s indexem 1224 (což znamená, že jeden policista připadá na 82 obyvatel). Nejnižší index pak vykazuje Turecko - 190. Mezi státy s vysokým indexem patří většinou transformující se státy Chorvatsko, Kazachstán, Litva a Lotyšsko, z tradičních kapitalistických zemí má vysoké indexy Severní Irsko, Kypr, Itálie, Španělsko a Portugalsko. Nízké indexy naproti tomu vykazují Dánsko, Finsko, Norsko, Moldavsko, Rumunsko, Kanada, Nizozemsko a již zmíněné Lichtenštejnsko.
Početnost policejních sil se v posledních třiceti letech stále zvyšuje. V roce 1994 průměrný index pro 39 zemí, které poskytly příslušná data, činil 390. V transformujících se státech je tento index 484, v zemích EU 341. Zajímavý je údaj, že zhruba před třiceti lety v takových policejních státech, jako tehdy byly SSSR a ostatní evropské socialistické země, připadal jeden policista na 380 obyvatel (dnes ve všech zemích, které poskytly data, připadá jeden policista již jen na 256 obyvatel).
Data o ostatních bezpečnostních službách byla získána pouze z 22 zemí. Česká republika je kupodivu mezi nimi. Z těchto dat je patrno, že počet pracovníků těchto služeb je úměrný výši HDP. Největší je v Anglii a Walesu, Německu, Lucembursku, Švédsku a USA, nejmenší v České republice, Řecku, Polsku a Turecku. Výjimku představuje Finsko, které přes relativně vysoký HDP má málo početné soukromé bezpečnostní služby. Průměrný index pracovníků soukromých bezpečnostních služeb na 100 000 obyvatel je 135, z toho ve státech EU 132 a v transformujících se státech 57, přičemž ČR s indexem 24 je na jednom z posledních míst (na prvním místě jsou USA s indexem 582). Autoři si v souvislosti s ČR neodpustili jízlivou poznámku, že ze skutečnosti, že jsme poskytli data o bezpečnostních soukromých službách a nikoli o veřejné policii, by bylo možnou usoudit, že počítáme, že bezpečnost se stane spíše privátní profitní záležitostí než odpovědností státu.
Sečteme-li počty veřejných a soukromých bezpečnostních služeb dohromady, pak průměrný index na 100 000 obyvatel je 477 (v USA 882). Vysoké indexy nalézáme dále u Portugalska, Španělska, Litvy a Itálie. Naproti tomu s nízkými indexy se setkáváme u Finska, Nizozemska, Norska, Švýcarska a Turecka. V USA je počet pracovníků soukromých bezpečnostních služeb dvojnásobný proti počtu příslušníků veřejných policejních sborů. V Rakousku je naopak početní stav veřejné policie pětkrát vyšší.
Početnost policejních sil není vždy úměrná stupni výskytu kriminality. Statisticky významné korelace tu byly zjištěny jen u nejrůznějších forem násilné trestné činnosti a korupce. Zdá se, že počet příslušníků veřejné policie je nepřímo úměrný výši HDP, i když to neplatí absolutně.
Zjistit početní stavy prokurátorů bylo ještě nesnadnější, než tomu bylo u policie. Pro účely Přehledu byly za prokurátory označeny všechny osoby, jejichž povinností je zahájit a vést trestní stíhání jménem státu proti osobám podezřelým nebo obviněným ze spáchání trestného činu. Takové úřední osoby jsou ovšem v různých zemích různě označovány a zařazeny také v různých institucích. Je pochopitelné, že index počtu těchto úředních osob na 100 000 obyvatel je podstatně menší než policistů. Průměrný index je 9. Nejnižší je v Rakousku - 2 a nejvyšší v Ruské federaci - 19. Česká republika s indexem 8 patří k zemím s poněkud větším počtem prokurátorů, ale v rámci transformujících se zemí patří k podprůměrným (index uvedených zemích je 11, kdežto ve státech EU činí 6).
Méně obtížné bylo zjistit počty profesionálních trestních i civilních soudců. Index počtu soudců na 100 000 obyvatel je nejvyšší ve Švýcarsku (70), nejnižší v Anglii a Walesu (2). Z 37 zemí, z nichž byla získána příslušná data, má průměrný index hodnotu 14. ČR s indexem 20 patří ke státům s nejpočetnějším soudcovským sborem, a to vedle Chorvatska, Německa, Maďarska, Lichtenštejnska, Lucemburska, Slovenska a Slovinska. Relativně málo soudců má kromě Anglie a Walesu také Řecko, Kyrgyzstán, Moldavsko, Severní Irsko, Skotsko a Švédsko, Gruzie. Průměrný index ve státech EU je 13, v transformujících se státech 12.
Větší problémy nečinilo ani zjištění početního stavu vězeňského personálu. Z 37 států, které na tuto otázku odpověděly, dosáhlo největšího indexu Severní Irsko (193), nejnižšího Řecko (18). Česká republika s indexem 79 patří spolu s USA, Kanadou, Estonskem, Lotyšskem, Litvou a Skotskem ke státům s nejpočetnějším vězeňským personálem. Průměrný index ve státech EU činí 53, v transformujících se zemích 67 (přepočty vždy na 100 000 obyvatel).
Zajímavosti nepostrádají ani údaje o tom, kolik vězňů připadá v jednotlivých zemích průměrně na jednoho pracovníka vězeňského personálu. Ze 43 zemí, které na tuto otázku odpověděly, nejvíce vězňů na jednoho pracovníka vězeňské služby připadá v Rumunsku a Kyrgyzstánu - něco více než 5. Naproti tomu v Severním Irsku se o jednoho vězně starají dva pracovníci vězeňského personálu. V České republice je poměr vězňů připadajících na jednoho pracovníka vězeňství 2,5; ve státech EU 1,7 a v transformujících se státech 3,6.
Sečtou-li se počty pracovníků všech výše uvedených orgánů systému trestní justice dohromady, pak z 25 zemí, u kterých byl tento součet možný, vykazuje nejvyšší index Rusko - 1407 těchto pracovníků na 100 000 obyvatel. Nejmenší index má Turecko s hodnotou 242. Nízké indexy dále mají Finsko, Lichtenštejnsko, Moldavsko, Nizozemsko a Švédsko. Naproti tomu vysoké indexy vykazuje Chorvatsko, Kypr, Estonsko, Litva, Lotyšsko. Průměrný index u těchto 25 států činí 478 (státy EU 398, transformující se státy 603).
Pozoruhodné je zjištění, že poměrné rozdělení personálu mezi jednotlivými orgány sytému trestní justice je téměř stejné ve státech EU i v transformujících se zemích: ve státech EU je 81,9 % pracovních sil zaměstnáno u policie, v transformujících se zemích 82,2 %. Okolo 2 % pracuje ve funkcích prokurátora v obou skupinách států, o něco víc než 14 % v nápravných zařízeních. Určitý rozdíl byl zjištěn jen u soudců (3,5 % ve státech EU, 2,6 % v transformujících se zemích). Přitom je ovšem celkový absolutní počet pracovních sil v uvedených orgánech 1,5krát vyšší v transformujících se státech než ve státech EU. Čím vyšší je celkový index pracovníků ve zmíněných orgánech vypočítaný na 100 000 obyvatel, tím nižší je podíl soudců.

V Přehledu byl zkoumán také poměr mužů a žen zaměstnaných v těchto orgánech. Uvedená povolání zůstávají většinou doménou mužů: pouze 13 % žen z celkového počtu pracovníků nacházíme u policejních služeb a 19 % ve vězeňství. Přibližně jedna třetina prokurátorských a soudcovských míst je zastávána ženami. Výrazně vyšší podíl žen nacházíme v transformujících se zemích u soudů a ve vězeňství, naopak ve státech EU zastává relativně více žen funkce prokurátorek a policistek. Česká republika s 42 % podílem žen mezi všemi zaměstnanci systému trestní justice patří s Bulharskem, Slovinskem, Ruskem, Lotyšskem, Estonskem, Dánskem, Švédskem, Kanadou a USA k zemím s nejvyšším stupněm feminizace těchto orgánů.

V průměru ve všech zemích, kterých se Přehled týká, činil index trestných činů oznámených a registrovaných policií přibližně 4000 na 100 000 obyvatel. U podezřelých představuje tento index hodnotu 1237, u stíhaných 1045, u obžalovaných 607 a u zletilých odsouzených k nepodmíněnému trestu odnětí svobody 155. Největší index policií registrovaných trestných činů vykazuje Švédsko (12 671), následované Skotskem, Nizozemím, Francií, Finskem, Anglií s Walesem, Dánskem, Kanadou Rakouskem. Naopak nejnižší index (265) má Arménie a obdobně nízké indexy nalézáme u Ázerbájdžánu, Běloruska, Kypru, Gruzie, Kyrgyzstánu, Moldavska, Rumunska a Ukrajiny. Česká republika data nepředala.
Největší index podezřelých má Rakousko (2512), následované Kanadou, Finskem, Řeckem, Nizozemskem, Slovinskem a USA, nejnižší Ázerbájdžán (196) a nízké indexy vykazuje rovněž Arménie, Kypr, Kyrgyzstán, Lotyšsko, Moldavsko a Ukrajina.
S největším indexem trestně stíhaných se setkáváme u Anglie s Walesem, kde činí 3750, nejnižším u Kypru (146). Vysoké indexy mají také Andorra, Dánsko, Finsko, Nizozemsko, Skotsko, Turecko a Anglie s Walesem, naproti tomu nízké indexy mají Arménie, Ázerbájdžán, Bulharsko, Kypr, Kyrgyzstán, Moldavsko a Gruzie. Česká republika uvedla index stíhaných hodnotou 832. Ve státech EU činí tento index 1821, v transformujících se zemích 515.
Pokud jde o index obžalovaných, z nejmenším indexem se setkáváme u Kypru (86), s nejvyšším u Turecka (1228). Vysoké indexy nalézáme i u Andorry, Dánska, Anglie s Walesem, Finska, Skotska a Švýcarska a Turecka. Nízké indexy má Arménie, Ázerbájdžán, Bulharsko, Gruzie, Kyrgyzstán, Moldavsko a Portugalsko. Česká republika uvedla index 490, který je nižší než průměrný index států EU (930), ale vyšší než u transformujících se států (364).
U zletilých osob odsouzených k nepodmíněnému trestu odnětí svobody nejnižší indexy vykazuje Kypr (131), nejvyšší Řecko (727). Vysoké indexy mají také Itálie, Nizozemsko, Rusko, Skotsko, Švýcarsko a Turecko. Naopak nízké indexy vykazuje Rakousko, Bulharsko, Gruzie, Ázerbájdžán, Německo, Slovinsko a Slovensko. Česká republika s indexem 108 je pod průměrem jak ke státům EU (205), tak i k transformujícím se zemím (124). Samozřejmě, že tyto údaje neříkají nic o délkách ukládaných trestů.
Porovnávají-li se státy EU s transformujícími se zeměmi, pak první skupina států vykazuje téměř pětkrát větší index policií registrovaných trestných činů, více než třikrát vyšší index stíhaných osob, téměř třikrát větší index obžalovaných a téměř o padesát procent větší index uložených trestů odnětí svobody.
Z výše uvedených údajů by bylo možné vyvodit také závěr, že orgány systému trestní justice v transformujících se zemích jsou mnohem méně pracovně zatíženy, nežli je tomu ve státech EU.
V trestních statistikách se setkáváme s postupnou redukcí číselných dat, která odpovídá jednotlivým za sebou následujícím stadiím trestního řízení. Tento jev je, jak známo, způsobován celou řadou faktorů. Jeden podezřelý tak průměrně připadá na dva trestné činy, které byly policií zaregistrovány. U osob trestně stíhaných připadá jedna osoba na tři, u osob obžalovaných na čtyři a u osob odsouzených k nepodmíněnému trestu odnětí svobody na deset policií registrovaných trestných činů. Tato redukce je mnohem zřetelnější ve státech EU než v postsocialistických zemích. To ovšem platí i o trestech vězení, když tímto rozsudkem končí řízení ohledně 14 % policií registrovaných trestných činů v transformujících se zemích, kdežto pouhých 5 % v zemích EU. Průměrně kolem jedné třetiny celkového počtu obžalovaných osob je ale odsouzeno k trestu odnětí svobody nebo omezení svobody. V ČR je to 22 %, ve státech EU 32 %, v transformujících se zemích v průměru 40 %.

Zejména mezi stadiem vznesení obvinění a podáním obžaloby se stále výrazněji uplatňují různé formy odklonu. V průměru pouze 63 % trestně stíhaných osob je obžalováno (v ČR 59 %, ve státech EU v průměru 54 % a v transformujících se zemích 73 %). Zmíněnou redukci možno vysvětlit i dalšími skutečnostmi, např. špatnou prací policie, prokuratury a soudů nebo rozvinutým systémem alternativních opatření a postupů, zejména pak v souvislosti s diskrečními pravomocemi policie a justice.

Hodnotit výkonnost orgánů systému trestní justice podle schématu vstupy (náklady) - výstupy v podstatě nelze. Do hry jak na straně vstupů, tzn. prostředků a zdrojů, které má tento systém k dispozici, tak i výstupů, tj. především výslednosti práce těchto orgánů, tu vstupuje příliš mnoho činitelů, z nichž navíc řada zůstává nepoznána a nepostižitelná. Tyto činitele jsou přitom velice variabilní v prostoru i čase.

Výkonnost dále není odvislá jen od počtu kvality a kvalifikovanosti personálu těchto orgánů, ale také od jejich materiálního a technického vybavení. Patrně jsou zde mezi různými zeměmi značné rozdíly. Kritéria hodnocení nebývají chápána všude stejně. Velice často se za toto kritérium považuje úroveň bezpečnosti osoby a majetku občanů a úspěchu v prevenci kriminality. Jako další kritéria slouží výskyt nejen trestného, ale i jiného morálně závadného jednání, míra důvěry veřejnosti v orgány systému trestní justice a její ochotu spolupracovat s nimi, která se projevuje i v ochotě oznamovat trestné činy. Za kritérium je také považována schopnost uvedených orgánů řešit i širší společenské problémy s kriminalitou související, zabezpečení hladkého chodu politických mechanismů a rovný přístup k lidem bez ohledu na jejich politickou, náboženskou, třídní, národní nebo rasovou příslušnost. Jak patrno, jsou všechna tato kritéria velice obtížně měřitelná a konstrukce jejich věrohodných objektivních ukazatelů je nesnadná.

Poněvadž zdaleka největší podíl nákladů určených pro systém trestní justice je určen policii, je logické, že největší pozornost bývá věnována právě její výkonnosti. Za jeden z mála objektivních ukazatelů této výkonnosti je uváděn poměr mezi počtem trestných činů, které jsou policii oznamovány, a počtem trestných činů, které jsou jí pak skutečně registrovány. Soudí se, že čím je tento poměr menší, tím je práce policie horší. Potíž však je, jak objektivně zjistit počet trestných činů policií oznámených. Výsledky vzpomenutého viktimologického výzkumu, o něž se Přehled při řešení této otázky především opírá, nejsou v tomto směru rozhodně pramenem ideálním, ale zato jedině dostupným. Podle dat výzkumu, pokud se zajímal o problematiku oznamování trestných činů, se zdá, že nejlepší výsledky vykazuje rakouská policie a dále pak policie Kanady, Anglie s Walesem a Švédska. Nejhůře jsou na tom policie některých postsocialistických zemí, mezi nimiž však, na rozdíl od policie slovenské, není policie česká.

Autoři publikace zkonstruovali ukazatel průměrného počtu podezřelých trestně stíhaných a obžalovaných osob připadajících na 100 policistů a na 100 prokurátorů. Zjištěné výsledky obecně nasvědčují tomu, že policie se mnohem více věnuje problémům s udržováním veřejného pořádku než vlastní kontrole kriminality. V průměru ve všech sledovaných zemích připadá ročně na 100 policistů 414 podezřelých, 372 trestně stíhaných, 213 obžalovaných a 50 odsouzených k odnětí trestu svobody. Nejproduktivnější je z tohoto hlediska policie USA, kde na jednoho policistu ročně připadá v průměru kolem 15 pachatelů. Vysokou produktivitu má také Rakousko, Finsko, Kanada, Řecko a Nizozemsko. Nejméně produktivní je policie některých nástupnických států SSSR a Kypru. Byly zjištěny velice markantní rozdíly ve výkonnosti policie mezi státy EU na straně jedné a transformujícími se státy na straně druhé. Ve státech EU ročně v průměru připadá na 100 policistů 621 podezřelých osob, v transformujících se zemích 201. Ve státech EU na stejný počet policistů průměrně ročně připadá 612 trestně stíhaných osob, kdežto v transformujících se zemích pouze 149 trestně stíhaných, u obžalovaných činí tyto indexy 304 ve státech EU, ve státech postsocialistických 99. Pokud jde o osoby odsouzené k nepodmíněnému trestu odnětí svobody, představuje tento index u první skupiny států 59 a u skupiny druhé 32. Česká republika nepředala údaje o počtu policistů, takže výkonnost její policie nebyla hodnocena. Byla však podrobena hodnocení pokud jde o produktivitu práce prokurátorů. Ve všech hodnocených zemích připadá v průměru ročně na 100 prokurátorů 19 692 trestních stíhání (prokurátor se tedy průměrně ročně zabývá 197 případy). V zemích EU jsou tato čísla podstatně vyšší (38 505, resp. 385). Česká republika tu vykazuje průměrný počet trestně stíhaných případů připadající na 100 prokurátorů 10 193 (jeden prokurátor tedy ročně zpracovává 102 případů). Z tohoto hlediska má však ČR produktivitu vyšší, než je průměr transformujících se zemí s 5660 (resp. 57).

Obdobné rozdíly v produktivitě práce byly shledány, pokud byl sledován průměrný počet obžalob připadající na 100 policistů. V EU to bylo 21 510, v postsocialistických zemích 3389, v ČR 6008 případů, jakož i průměrný roční počet věcí končících trestem uvěznění (EU - 5067, postsocialistické země - 1320, ČR - 1320).
Uvedené rozdíly nelze vysvětlit pouze menší způsobilostí policie zemí, které procházejí transformací. Skutečností ale zůstává, že ve státech s podstatně menším počtem policistů (v zemích EU), je také vyšší podíl policií registrovaných trestných činů z celkového počtu trestných činů, které jí byly oznámeny, a kriminalita sama tu představuje větší problém než v transformujících se zemích. Na druhé straně nelze ovšem vyloučit ani vlivy procesních předpisů, které alespoň v některých postsocialistických zemích zůstávají stále mnohem složitější a vyžadují větší množství práce zejména od policistů a prokurátorů.
Pokud jde o spokojenost veřejnosti s prací policie, autoři vycházejí pouze z mezinárodního viktimologického výzkumu. Podle něho nejvíce jsou spokojeni obyvatelé Kanady, Anglie s Walesem, Francie, Nizozemska, Severního Irska, Skotska, Švédska, Švýcarska a USA. Nejméně spokojeni jsou pak občané nástupnických států bývalého SSSR. Spokojenost s policií vykazuje více než dvojnásobnou hodnotu v zemích EU ve srovnání s transformujícími se státy včetně ČR.
Nevalnou důvěru, které se těší policie v postsocialistických zemích, autoři vysvětlují především tím, že právě policie patřila v nedávné minulosti k hlavním oporám totalitního režimu a že v současné době v podmínkách nastupujícího tržního hospodářství není zaměstnání u policie natolik atraktivní, aby do jejích služeb vstupovali kvalifikovaní a k tomu kompetentní lidé.
Nejčastěji akceptovaným objektivním měřítkem efektivnosti systému trestní justice bývají indexy kriminality. Avšak ani toto měřítko není zdaleka přesné. Indexy kriminality totiž představují účinek nejrůznějších makrosociálních, politických, ekonomických a kulturních faktorů a kvalita práce orgánů systému trestní justice sehrává vedle těchto činitelů relativně nepatrnou úlohu.

III. Sankce a jejich přísnost

Další část publikace, pátá kapitola, je věnována sankcím a přísnosti ukládaných trestů. Nepřekvapuje, že i zde autoři při snaze o srovnání naráželi na celou řadu závažných překážek. Tak např. zákonodárství jednotlivých států se od sebe dosti výrazně liší rozmanitostí druhů sankcí, dále tím, které instituci je svěřováno jejich ukládání (tentýž druh sankce může být ukládán v jedné zemi pouze soudem, ve druhé i prokurátorem a ve třetí policií). Rovněž administrativní důsledky uložení sankcí, zejména zda jsou, či nejsou zaznamenávány do rejstříku trestů či do jiné obdobné úřední listiny, nejsou identické. U mladistvých je situace ještě mnohem komplikovanější, takže srovnání tu je prakticky nemožné. Proto se Přehled omezil pouze na sankce ukládané zletilým osobám.
Pro účely Přehledu byly sankce rozděleny do následujících kategorií: doživotí, tělesné tresty, tresty odnětí svobody (včetně kombinovaných trestů, kde jen část sankce zahrnuje odnětí nebo omezení svobody), kontrola na svobodě (včetně probace a odloženého a podmíněného odsouzení s dohledem), varování a napomenutí (včetně odloženého podmíněného odsouzení bez dohledu, podmíněného zastavení trestního stíhání a upuštění od potrestání), peněžité tresty a veřejně prospěšné práce.
Doživotí je ukládáno zřídka a v žádné zemi nedosahuje ani 1 % ze všech pravomocně odsouzených.
Do tělesných trestů jsou zahrnovány tresty smrti. Jsou ukládány minimálně, ale největší výskyt - 7740 případů - byl v roce 1994 zaznamenán v Kyrgyzstánu (nelze však vyloučit, že jde o omyl respondenta).
Odnětí svobody zůstává stále páteří systému trestu v Evropě a Severní Americe, i když frekvence jejich ukládání vykazuje v různých zemích vysokou variabilitu. Index těchto trestů uložených průměrně za jeden rok na 100 000 obyvatel se pohybuje od hodnot kolem 50 (Ázerbájdžán, Kypr, Německo) k hodnotám přesahujícím 200 (Řecko, Nizozemsko, Skotsko a Turecko).
Variabilita u dalších kategorií sankcí je mezi jednotlivými státy natolik výrazná, že dosažené výsledky mají nepatrnou nebo dokonce žádnou poznávací hodnotu. Za zmínku snad stojí jen pokuty. Finanční sankce se v poslední době rychle šíří ve státech EU, především v Německu, Rakousku, Anglii s Walesem a Finsku; někde již představují kolem 70 % ze všech uložených trestů. Naproti tomu v transformujících se zemích jsou stále ukládány jen sporadicky.

Mezi roky 1990 a 1994 vzrostl ve většině zemí počet ukládaných nepodmíněných trestů odnětí svobody. V České republice index uložených nepodmíněných trestů odnětí svobody na 100 000 obyvatel činil v roce 1994 108, což představuje oproti stavu v roce 1990 téměř dvojnásobný počet (index ve státech EU měl v roce 1990 hodnotu 135,6, v roce 1994 to bylo 146, v transformujících se státech v roce 1990 činil 79,9 a v roce 1994 již 120,1).

Ukazuje se, že ve státech, kde byl zaveden systém peněžitých trestů ve formě tzv. denních pokut, jako je např. Finsko a Německo, nahradil do značné míry tento trest uvěznění. Ve Finsku byla denní pokuta ukládána více než 31x častěji a v Německu 17x častěji než nepodmíněný trest odnětí svobody.
Tendence k přísnější represi, které jsou pozorovány v posledních letech jak v Severní Americe, tak v některých evropských státech, ve svých důsledcích způsobují značný problém přeplněnosti věznic. Kromě značného ztížení podmínek pro resocializaci má tento jev za následek enormní zvyšování nákladů na vězeňství, průtahy s nástupem trestu u odsouzených a zhoršení životních a pracovních podmínek vězeňského personálu. Tato přeplněnost kromě přísné trestní represe závisí na řadě dalších faktorů, jako je kapacita věznic, počet uvězněných osob a jejich index na 100 000 obyvatel, index počtu příjmů osob na 100 000 obyvatel do vězeňských zařízení a délka uložených trestů.
Největší kapacity věznic má Rusko, kde připadá 1654 lůžek na 100 000 obyvatel, nejmenší Finsko se 74 lůžky. Česká republika tento údaj neposkytla. Průměrný index ve státech EU je 100 lůžek, v transformujících se zemích 249 vězeňských lůžek na 100 000 obyvatel. Těmto poznatkům odpovídají i údaje o přeplněnosti věznic. Ve státech EU je přeplněnost větší, neboť zde připadalo 105 vězňů na 100 lůžek. V transformujících se státech byl tento poměr 91:100. Česká republika v roce 1994 tento průměr překračovala se 106 vězni na 100 lůžek.
Průměrný index všech uvězněných osob ve sledovaných státech v roce 1995 činil 156,2 na 100 000 obyvatel. Tento index vysoko přesahovaly Rusko, USA, Estonsko, Lotyšsko, Litva, Moldavsko, Polsko, Rumunsko a Česká republika. Největší index vykazovalo Rusko (694) následované USA (600). Průměrný index v EU byl 85,7; v transformujících se zemích 262,7 a v ČR 188.
Absolutní počet vězňů ve všech sledovaných zemích vzrostl z 1 429 000 osob v roce 1990 na 1 775 000 osob v roce 1994. Výjimku z tohoto trendu představovaly Rakousko, Bulharsko, Slovinsko, Finsko a Kypr. Vedle osob ve výkonu trestu se do indexu uvězněných započítávají také osoby ve vyšetřovací vazbě, dále osoby odpykávající si náhradní trest za neplacení peněžitých trestů apod. Podíl osob ve vazbě je vždy o něco nižší než osob ve výkonu trestu (s výjimkou Turecka, kde vyšetřované osoby představovaly 54 % vězeňské populace).

Pokud jde o skladbu odsouzených osob podle pohlaví, největší podíl odsouzených žen vykazuje Rakousko (18,2 %), nejmenší Kazachstán (3,5 %). Podíl uvězněných žen představuje pouze 1 - 7 % z celkového počtu vězňů. Největší je patrně v USA, kde ženy tvoří desetinu uvězněných osob. Podíl mladistvých vězňů se pohybuje od necelého procenta ve Švédsku do 16 % ve Skotsku. Přitom je ovšem nutno si uvědomit, že označení "mladistvý" nepředstavuje v jednotlivých zemích tutéž věkovou kategorii. Procento uvězněných cizinců je patrně na vzestupu zejména v zemích EU, když např. v Belgii činí celých 42 %.

Index uvězněných osob na 100 000 obyvatel je pro porovnání a poznání trestní politiky jednotlivých států asi nejdůležitější. Index nástupů a přijetí do vězení je v tomto směru méně směrodatný. V řadě případů se oba tyto indexy v téže zemi od sebe dosti výrazně odlišují. Tak kupříkladu ČR vykazuje nadprůměrný index uvězněných osob, ale její index nástupů do vězení je podprůměrný. Ukazuje se, že na index uvězněných osob má největší vliv délka uložených trestů a čas, který odsouzené osoby skutečně stráví ve vězení.
Trend zpřísnění represe se promítl i do prodloužení délky ukládaných trestů ve většině zemí. Zatímco v roce 1990 průměrná délka nepodmíněného trestu představovala ve sledovaných zemích 70 týdnů, v zemích EU 34 týdnů a v transformujících se zemích 150 týdnů, v roce 1994 činila příslušná čísla 76,37, resp. 159 týdnů (nejméně Rakousko - 4 týdny, nejdéle Maďarsko - 250 týdnů). Do doby strávené ve vězení zasahují takové faktory, jako je institut podmíněného propuštění a parole. Autoři poznamenávají, že nelze vyloučit, že všechna čísla, pokud jde o trvání nepodmíněných trestů, nejsou přesná, protože někteří respondenti se mohli splést a zaměnit měsíce za týdny. Zajímavý je poznatek, že u žen je o něco větší index nástupů do věznic než index uvězněných. Z toho se nabízí závěr, že tresty jsou u mužů delší a že jsou trestáni přísněji nežli ženy, což lze vysvětlit tím, že ženy v průměru páchají méně závažné trestné činy.
Přehled ukázal, že trestní politika se vyznačuje značnými rozdíly mezi jednotlivými státy. Tak např. v některých státech je do vězení odsuzováno relativně málo osob, ale zato k delším trestům. V jiných je mnoho osob odsuzováno ke kratším trestům a posléze existují státy, kde dochází k odsuzování mnoha osob k dlouhým trestům. První a třetí skupina států představují určité krajní případy, přičemž do první skupiny by bylo možno zařadit skandinávské státy, do třetí skupiny USA a Rusko, popř. i postkomunistické země. Vysoké indexy nástupů se snižují mírnými tresty odnětí svobody při výpočtech indexů uvězněných osob.
Represivnost typická pro USA a transformující se státy se neprojevuje jen přísností ukládaných trestů, ale i ve veřejném mínění a náladách veřejnosti, jež také mohou významně ovlivňovat trestní politiku. Ukazuje se totiž, že mezi veřejným míněním a přísností ukládání trestů existuje přímá souvislost. Systém trestní justice nefunguje ve vzduchoprázdnu, ale pod - byť i nepřímým - tlakem veřejného mínění. To je zase zpětně ovlivňováno charakterem trestní politiky. Vzniká tak začarovaný kruh, z něhož se obtížně hledají východiska.
Není jistě náhodou, že ČR, jejíž veřejnost ve své většině vůči delikventům preferuje exkluzivní přístupy před inkluzivními, má, nehledě na nástupnické státy bývalého SSSR, dnes již nejvyšší index uvězněných osob v Evropě, pohybující se kolem hodnoty 220.

IV. Závěr

Autoři publikace, nepochybně podle svého nejlepšího vědomí a svědomí, učinili v rámci daných možností vše, aby podali co nejvěrnější obraz skutečnosti, pokud jde o porovnání stavu systému trestní justice v jednotlivých zemích Evropy a Severní Ameriky. Střetávali se s řadou stěží překonatelných a nepřekonatelných metodologických obtíží, které se snažili tu s větším, tu s menším zdarem zdolat. Jejich práce přes všechny nedostatky znamená další krok v procesu nekončícího přibližování objektivního poznávání skutečností důležitých pro kontrolu kriminality. Čísla, která jsou nám předkládána, mají sice toliko orientační charakter, ale to není málo. V každém případě totiž, byť v hrubých obrysech, poskytují přesnější a úplnější představu o soudobé situaci v dané oblasti.

Nás zaujmou zajisté nejvíce ty parametry, se kterými tu do mezinárodního srovnání vstupuje Česká republika. Řadí se, jak vidíme, spíše ještě do skupiny zemí postsocialistických a má ještě daleko do skupiny států EU, mezi něž v nedaleké budoucnosti chce také patřit. Lze jistě právem namítnout, že současná situace může být jiná, když publikace vychází z dat kolem roku 1994 a v hektické době přelomu tisíciletí může čtyřletý odstup znamenat mnohem více, než ještě nedávno znamenal odstup čtyř desetiletí. Novější srovnávající data v tak široké nabídce neexistují a v následujících čtyřech letech ani existovat nebudou. Některá dílčí novější data, která máme z domácích zdrojů, nás neopravňují k přílišnému optimismu v tom smyslu, že se stav lepší.

OBSAH / CONTENTS / INHALT

Copyright © 1999 Ministerstvo vnitra České republiky
| úvodní stránka |