K riminalistika | číslo4/1999

### Finanční šetření - nástroj odhalování praní peněz

Prof. JUDr. JAN MUSIL, CSc., Policejní akademie ČR, Praha
Zločin se nesmí vyplácet! - nenaplněný imperativ
Nové kriminálně politické strategie boje proti organizované kriminalitě
Kriminalizace praní peněz
Odhalování a vyšetřování praní peněz prostřednictvím tzv. finančních šetření
Finanční šetření integrovaná do trestního řízení
Finanční šetření nezávislá na trestním řízení
Nedostatečná efektivita dosavadních právních nástrojů proti praní peněz a finančních šetření
Příčiny nedostatečné efektivity finančních šetření
Neúspěch strategie odčerpávání zločineckého zisku
Závěr
Souhrn
1. „Zločin se nesmí vyplácet!“ - nenaplněný imperativ

Ve všech civilizovaných společnostech je uznáváno, že trestná činnost nesmí být zdrojem obohacení. Tento imperativ má nejen podobu morálního pravidla, ale promítl se i do práva. Žádný novodobý občanský nebo obchodní zákoník nezná jako titul nabytí vlastnického práva zločin, výjimkou není ani český občanský zákoník (§ 132 ObčZ). Majetkový prospěch získaný trestnou činností je bezdůvodným obohacením (§ 451 ObčZ) a jako takový se musí vydat tomu, na jehož úkor byl získán; nelze-li takovou poškozenou osobu zjistit, musí se předmět bezdůvodného obohacení vydat státu (§ 456 ObčZ).

Bohužel, stejně, jako je tomu u mnoha jiných morálních a právních norem, není ani toto pravidlo částí společnosti akceptováno. Úsloví římského císaře Vespasiana „Pecunia non olet“ (Peníze nepáchnou) se stalo inspirací nejen pro výběrčí daní z veřejných záchodků, ale též pro početné zástupy zlodějů, podvodníků, vyděračů, obchodníků s drogami a s lidmi, výrobců dětské pornografie, ale též pachatele s bílými límečky. V moderní společnosti se přitom dá nakládat se zločineckými zisky velmi decentně a kultivovaně - lidskou krev, utrpení a ponížení lze poměrně snadno transformovat do podoby úctyhodných bankovních kont, která lze v klidu užívat kdesi na Bahamských ostrovech.

Hlavní příčinou toho, proč má zločinecký zisk tak přitažlivou sílu a proč je jeho výskyt tak častý, je neschopnost státních orgánů odhalit spáchané trestné činy a usvědčit jejich pachatele. Dobře známá myšlenka Cesare Beccarii, vyslovená v jeho díle Dei delitti a delle pene již v roce 1764, že totiž „jednou z největších překážek zločinu není ukrutnost trestů, nýbrž jejich nevyhnutelnost“ 1), je sice často citována, avšak nepodařilo se z ní vyvodit žádoucí praktické výsledky v tom smyslu, že by se radikálně snížila latentní kriminalita.

Situace je zvlášť tristní v oblasti organizované kriminality (dále jen „OK“), která patří mezi nejvýnosnější obory zločineckého podnikání. Výnosy OK v celosvětovém měřítku se odhadují řádově na stovky miliard US dolarů. Je jisté, že obrovská část OK zůstává latentní a zisky z ní jsou zcela nedotčené. Ještě politováníhodnější je však skutečnost, že ani v případech odhalené a stíhané kriminality se nedaří zločinecký zisk zajistit a vrátit buď poškozeným, nebo alespoň do státní pokladny.

Německé statistiky např. uvádějí tato pesimistická čísla: V roce 1998 bylo v SRN stíháno 8384 obviněných pro spáchání organizovaných zločinů. Škoda jimi způsobená byla odhadnuta na 2,7 mld. DM, zločinecký zisk na 1,3 mld. DM. V rámci trestního řízení se však podařilo zajistit pouhých 16,9 milionů DM, z nichž část byla vrácena poškozeným a část musela být vydána zpět obviněným, protože se zločinný původ nepodařilo prokázat. Pouhých 1,1 milionu DM bylo soudem konfiskováno a propadlo státu.2) Statistické údaje z České republiky nejsou k dispozici, lze však s jistotou tvrdit, že stav je u nás stejně nepříznivý jako v zahraničí.

2. Nové kriminálně politické strategie boje proti OK

Neutěšená situace při postihu OK vyvolává nespokojenost veřejnosti a frustraci policie a justice a je stálým podnětem k tvorbě nových kriminálně politických strategií boje proti OK. V 80. a 90. letech se v celosvětovém měřítku začaly prosazovat zejména tři takové strategie:

1. kriminalizace praní peněz,
2. finanční šetření jako prostředek odhalování praní peněz,
3. odčerpávání zločineckého zisku.

Do těchto nových strategií byly od počátku vkládány velké naděje, očekával se od nich výrazný úspěch. Tehdejší prezident německého Spolkového kriminálního úřadu Boge označil tento přístup za třetí dimenzi boje proti OK.3)

Všechny tyto tři koncepce mají mnoho společného, přesto jsou však mezi nimi dílčí diference. Společná teze, z níž všechny tyto strategie vycházejí, zní: „Zisk je hnacím motorem OK.“ Snaha o dosažení maximálního zisku je přímo pojmovým znakem OK. Je-li tomu tak, potom zároveň platí, že „zisk je Achillovou patou OK“,4) to ve dvojím smyslu:

1. tím, že se pachatel nebo jeho společníci snaží docílený zisk realizovat (spotřebovat, převést, ukrýt apod.), vznikají nové stopy, které mohou vést k odhalení a usvědčení pachatele;
2. podaří-li se zabránit tomu, aby pachatelé profitovali ze zločinu, odstraní se motivace k páchání OK - bez zisku ztrácí OK svou přitažlivost pro všechny potenciální zločince. Znemožnění zisku má výrazný kriminoinhibitivní účinek.

Strategie zaměřená proti praní peněz vychází z empiricky ověřeného poznatku, že převážná část zisku plynoucího z OK není okamžitě spotřebována, nýbrž je transformována do jiné podoby. Cílem pachatelů tu není pouhá konzumace zisku (která ostatně je při tak obrovských výnosech nesnadná), nýbrž jeho zmnožování. K tomu je zapotřebí převést špinavé peníze do legálního finančního systému, investovat je do výnosných hospodářských oborů, uložit u bank či jinak kapitalizovat. Značná část výnosu OK skončí posléze v sejfech bank, investičních společností, kreditních ústavů, pojišťoven a jiných počestných institucí. Děje se tak známým procesem praní peněz ve třech jeho fázích, nazvaných:

- placement - vložení špinavých peněz v hotovosti do peněžního oběhu,
- layering - zametání stop složitými bankovními převody z konta na konto a jinými finančními operacemi,
- integration - zapojení vypraných peněz do legálního hospodářství.5)

2. 1 Kriminalizace praní peněz

Již samotné praní peněz, byť je třeba až sekundárním krokem po předchozích kriminálních aktivitách, je mimořádně společensky nebezpečné. Nejenom že ztěžuje odhalení a usvědčení pachatelů původní trestné činnosti, z níž zločinecké zisky pocházejí (v dalším výkladu ji budeme označovat jako „zdrojová kriminalita“), a tím vlastně povzbuzuje pachatele k opakování či pokračování kriminálních aktivit, ale navíc způsobuje, že zločinecké živly vstupují do normálního hospodářského života a zanášejí tam zvyklosti ze zločineckého prostředí (násilí, bezohledné ruinování konkurenčního prostředí, korupce apod.). To vše vážně ohrožuje fungování legálního hospodářského systému.

Proto zákonodárci v řadě zemí přikročili v 80. a 90. letech ke kriminalizaci praní peněz, a to nad rámec tradičního trestného činu podílnictví nebo nadržování. Stalo se tak mj. též pod vlivem mezinárodních dokumentů, jako jsou:

- Vídeňská úmluva OSN proti nedovolenému obchodu s omamnými a psychotropními látkami z 20. 12. 1988 (UN Doc. E/Conf. 82/15),
- čtyřicet doporučení pracovní skupiny FATF (Financial Action Task Force on Money Laundering), založené v roce 1989 skupinou zemí G7,
- Úmluva o praní, vyhledávání, zadržování a konfiskaci výnosů ze zločinu (1990, E. T. S. Nr. 141); signatářem této tzv. Štrasburské úmluvy se stala také Česká republika s účinností od 1. 3. 1997 (č. 33/1997 Sb.),
- směrnice Rady Evropské unie k zamezení využití finančního systému k praní peněz z 10. 6. 1991 (91/308/EWG, ABLEG Nr. L 166/77).

Od kriminalizace praní peněz se očekává dvojí žádoucí účinek:

1. mají být postiženi pachatelé, kteří svou součinností napomáhají při zametání stop, a tím jednak ztěžují potrestání zdrojové kriminality, jednak napomáhají realizovat zločinecký zisk,
2. při odhalování a prošetřování praní peněz mohou být zároveň získány důkazy ohledně zdrojové kriminality.

Česká republika vyhověla tomuto mezinárodnímu trendu poměrně záhy a novelou trestního zákona z roku 1991 (zák. č. 557/1991 Sb.) kriminalizovala praní peněz jako samostatnou skutkovou podstatu trestného činu podílnictví v § 251a TZ. Trestný je ten, „kdo jinému umožní zastřít původ nebo zjištění původu věci získané trestnou činností“. Jako sankce hrozí trest odnětí svobody do dvou let nebo peněžitý trest. V kvalifikovaných skutkových podstatách, mezi něž patří mj. praní peněz pocházejících z obchodu s drogami nebo z jiných zvlášť závažných trestných činů, se trestní sazba zvyšuje až na 8 let.

Ačkoliv české trestněprávní úpravě praní peněz lze mnohé vytknout,6) přesto lze říci, že vcelku odpovídá přijatým mezinárodním závazkům a úpravám v jiných zemích. Oproti většině západoevropských trestních zákonů je česká úprava dokonce přísnější v tom, že postihuje praní peněz pocházejících z jakékoli trestné činnosti jiné osoby. Jiné zahraniční trestní zákony zpravidla vyžadují, aby tento předchozí delikt (v němčině nazývaný Vortat) byl zvlášť závažný či jinak kvalifikovaný.

Z řady námětů na zdokonalení naší právní úpravy bych se přimlouval za kriminalizaci tzv. samopraní, tj. pro vypuštění znaku „jinému umožní“ ze skutkové podstaty § 251a TZ. Tímto způsobem byl např. nedávno novelizován § 261 německého trestního zákoníku po přijetí zákona ke zdokonalení boje proti OK ze 4. 5. 1998 (BGB1. 1998, I, S. 845). Další náměty uvádím podrobněji na jiném místě.7)

2. 2 Odhalování a vyšetřování praní peněz prostřednictvím tzv. finančních šetření

Způsoby odhalování a vyšetřování praní peněz se podstatně odlišují od metod používaných při odhalování a vyšetřování jiných druhů trestných činů. Je tomu tak proto, že modus operandi praní peněz je velmi specifický a specifické jsou i stopy, které vznikají při jeho páchání. Obrazně řečeno, při praní peněz se zpravidla nestřílí, neteče krev, nepoužívají se hasáky ani paklíče. Praní peněz se odehrává v diskrétním prostředí bankovních kanceláří, u pokladních přepážek, při jemném ševelení počítačů, při nákupu nemovitostí a směně valut. Svou povahou je praní peněz velmi podobné běžným finančním operacím, je nenápadné, jde o jakousi kvazihospodářskou činnost.

Proto také kriminalistické metody, které mají praní peněz odhalit, musí korespondovat s povahou této trestné činnosti, musí být zaměřeny do finanční oblasti. Pro tento účel byla vyvinuta metoda tzv. finančních šetření, která lze rozdělit do dvou skupin:

1. finanční šetření integrovaná do trestního řízení (v němčině verfahrensintegrierte Finanzermittlungen),
2. finanční šetření nezávislá na trestním řízení (v němčině verfahrensunabhänginge Finanzermittlungen).

Metodika finančních šetření doznala největšího rozkvětu v USA zejména poté, co byl v roce 1990 zřízen Úřad pro boj s finanční kriminalitou FINCEN (Financial Crimes Enforcement Network), ale je běžně využívána také v činnosti francouzského TRACFIN (Trafic de Renseignement et Action contre les Circuits Financiers) nebo britského NCIN (National Criminal Intelligence Network). Také německá policie, která disponuje speciálními útvary boje proti finanční kriminalitě v rámci zemských kriminálních úřadů a Spolkového kriminálního úřadu (BKA), tato finanční šetření hojně využívá.8)

2. 2. 1 Finanční šetření integrovaná do trestního řízení

Tato šetření se uskutečňují tehdy, jestliže policie již předtím získala nějaký signál o trestné činnosti, z níž mohou pramenit zločinecké zisky (např. o prodeji drog, o kuplířství, o organizovaných krádežích automobilů) a o této zdrojové kriminalitě již probíhá policejní objasňování nebo dokonce již trestní stíhání. Do rámce tohoto komplexního vyšetřování jsou jako jeho součást integrovány metody a postupy, které mají odhalit finanční souvislosti této zdrojové kriminality, tj. zjistit, kam a jakým způsobem byl převeden výtěžek trestné činnosti a co se s ním dále stalo. Součástí tohoto finančního šetření je také odhalení způsobů praní peněz. Je žádoucí, aby v rámci tohoto finančního šetření byl zločinecký zisk pokud možno vypátrán a zajištěn.

Toto integrované finanční šetření se co do metod příliš neliší od jiných policejních a trestněprocesních postupů. Užívají se v něm mj. běžné operativní a procesní důkazní postupy, avšak silně je v nich zastoupen odborný finančně analytický aspekt. Policie se zpravidla neobejde bez spolupráce s odborníky a znalci z oboru bankovnictví, účetnictví a jiných ekonomických oborů. Po stránce právní se metody tohoto integrovaného finančního šetření opírají o zákon č. 283/1991 Sb., o Policii ČR, ve znění pozdějších předpisů, a o trestní řád.

2. 2. 2 Finanční šetření nezávislá na trestním řízení

Tento druh šetření představuje skutečně podstatnou novinku v arzenálu kriminální strategie 90. let. Jeho základním znakem je skutečnost, že šetření je zahajováno v okamžiku, kdy ještě neprobíhá žádné jiné šetření nebo vyšetřování ohledně zdrojové kriminality, o níž prozatím nevzniklo důvodné podezření a která je tudíž latentní. Tento typ šetření je tedy součástí širší strategie tzv. preventivního boje proti kriminalitě,9) který se odehrává na tzv. předpolí zločinu,10) kde se k odhalování latentní kriminality využívají tzv. indikátory kriminality.11)

Smyslem tohoto samostatného finančního šetření je podchytit první signál o trestné činnosti v okamžiku praní peněz (nejčastěji ve fázi placement nebo layering) a poté následným šetřením odhalit a usvědčit nejen pachatele praní peněz, ale též pachatele zdrojové kriminality. Zkratkovitě vyjádřeno lze tento taktický postup popsat jako cestu „od pachatele praní peněz k pachateli zdrojové kriminality“. Samozřejmou součástí tohoto šetření by rovněž mělo být vypátrání a zajištění zisku.

Indikátorem praní peněz je tzv. neobvyklý obchod, který se uskutečňuje mezi finanční institucí, jíž je nejčastěji banka, a jejím zákazníkem. Definici neobvyklého obchodu nalezneme např. v českém zákoně č. 61/1996 Sb., o některých opatřeních proti legalizaci výnosů z trestné činnosti a o změně a doplnění souvisejících zákonů ve znění pozdějších předpisů (dále jen „zákon proti praní peněz“): „Neobvyklým obchodem je jednání, které svou povahou, obsahem nebo výjimečností zjevně vybočuje z běžného rozsahu nebo charakteru obchodů určitého druhu nebo určité osoby.“

Zákonná definice neobvyklého obchodu je dosti vágní, tomu se však nelze příliš divit. Při velké pestrosti a šíři bankovních a jiných finančních operací je velice nesnadné vypreparovat ty obecné znaky, které by na jedné straně pokrývaly široké spektrum možných variant nekalých operací a na druhé straně by nezavdávaly důvod ke zbytečné podezíravosti, podvazující hospodářský život. Proto zákonodárce spíše spoléhá na to, že profesionální zkušenosti a cit poskytnou bankovním zaměstnancům vnitřní vodítko pro rozpoznání neobvyklého obchodu.

Přesto se ukazuje jako užitečné, aby byly formulovány alespoň demonstrativně některé charakteristické příznaky neobvyklého obchodu. To se v některých zemích děje vydáváním aktů nižší právní síly (vyhlášek, pokynů) nebo metodických pomůcek pro zaměstnance. Tak např. německý BKA ve spolupráci s Centrálním úvěrovým výborem vypracoval příkladmý katalog podezřelých okolností, jako jsou hotovostní platby v neobvykle vysokých sumách, vysoké obnosy placené v drobných bankovkách či mincích, příkazy k transferu peněz do zemí, v nichž se produkují drogy, operace prováděné cizinci z tzv. „problémových zemí“ apod.12)

Policie sama svými prostředky a silami není schopna neobvyklé obchody zachytit. Kriminálně politická strategie, která se rozhodne využít tohoto indikátoru k odhalení praní peněz, a tím i k potírání OK, musí zajistit, aby zdrojem informací o neobvyklých obchodech byly samotné finanční instituce, v nichž se tyto obchody odehrávají. Proto současně s kriminalizací praní peněz nebo vzápětí poté jsou vydávány speciální zákony, které ukládají finančním institucím nebo i jiným supjektům povinnost poskytovat informace o neobvyklých obchodech příslušným státním orgánům, které potom mají za úkol prošetřit, zda nejde o podezření z praní peněz. V České republice došlo ke stanovení těchto povinností citovaným zákonem proti praní peněz z roku 1998.

Základní význam pro odhalování praní peněz mají dvě povinnosti finančních institucí:

- povinnost identifikovat účastníky některých obchodů (v ČR jde zásadně o obchody přesahující částku 500 000 Kč),
- povinnost oznámit neobvyklý obchod a uvést přitom potřebné identifikační údaje a jiné okolnosti uzavření obchodu.

Povinnost oznamovat neobvyklý obchod jde nad rámec běžné povinnosti oznamovat trestné činy, která v ČR vyplývá z ust. § 168 TZ (trestný čin neoznámení trestného činu). Tato obecná oznamovací povinnost se vztahuje jen na nejzávažnější, taxativně vyjmenované trestné činy (trestný čin podílnictví podle § 251a TZ mezi nimi není). Kromě toho pojem neobvyklý obchod je širší než pojem „trestný čin“; oznamovací povinnost podle zákona proti praní peněz tedy zahrnuje i případy, v nichž stupeň podezření je velmi nízký a nepostačuje v daný moment k zahájení trestního stíhání.

V České republice se případy neobvyklých obchodů oznamují příslušné složce Ministerstva financí zvané Finančně analytický útvar (dále jen FAÚ) - viz vyhl. Ministerstva financí č. 183/1996 Sb. FAÚ tato oznámení prošetří a profiltruje. Ty případy, v nichž jde o podezření z trestného činu, oznámí orgánům činným v trestním řízení (§ 10 odst. 1 zákona proti praní peněz). V praxi jsou tato oznámení předávána Službě policie pro odhalování korupce a závažné hospodářské trestné činnosti (SPOK ZHTČ), která pokračuje v dalším šetření. Šetření před zahájením trestního stíhání provádí vyšetřovatel, je-li dáno podezření z trestného činu ohroženého trestem odnětí svobody převyšujícím tři roky (§ 158 odst. 3 TŘ). Vyšetřovatel také zahajuje trestní stíhání, je-li podezření natolik odůvodněné, že lze sdělit obvinění určité osobě (§ 160 odst. 1 TŘ). Vyšetřovatel je oprávněn i po zahájení trestního stíhání dávat pokyn jiným policejním orgánům k provedení úkonů přípravného řízení.

Jak je z popsaného postupu zřejmé, finanční šetření je v ČR několikastupňové. V první fázi ho na základě oznámení učiněného finanční institucí uskutečňuje FAÚ, poté je provádějí policejní složky: SPOK ZHTČ, někdy též vyšetřovatel a event. též kriminální služba.

Pro úplnost je třeba dodat, že zákon proti praní peněz ukládá finančním institucím, resp. i dalším orgánům, ještě některé další povinnosti, jejichž splnění má usnadnit usvědčení pachatelů praní peněz a pachatelů zdrojové kriminality, případně i usnadnit odčerpání zločinného zisku. Z těchto dalších povinností lze uvést:

- povinnost uchovávat stanovené údaje o identifikovaných klientech (§ 3),
- povinnost odložit provedení požadovaného neobvyklého obchodu o 24 hodin, pokud hrozí nebezpečí, že bezodkladným splněním by mohlo být zmařeno nebo ztíženo zajištění výnosu; Ministerstvo financí může tuto lhůtu prodloužit o dalších 72 hodin od přijetí oznámení (§ 6),
- povinnost mlčenlivosti (§ 7),
- povinnost činit preventivní a kontrolní opatření proti praní peněz (§ 9).

Porušení povinností vyplývajících ze zákona finančními institucemi je sankcionováno vysokými peněžními pokutami až do výše 10 milionů Kč, hrozí i odnětí oprávnění k podnikatelské činnosti (§ 12, 13).

Přijetí zákonů proti praní peněz a jejich aplikace v praxi se ovšem ve všech zemích setkávají s mnoha námitkami. Hospodářská sféra vnímá nepříznivě fakt dalekosáhlého prolomení bankovního tajemství, pokládaného za významný atribut tržního hospodářského systému. V politických a publicistických kruzích jsou vznášeny námitky proti tomu, že policie je vybavována rozsáhlými pravomocemi shromažďovat citlivé informace nejen v rámci trestního řízení, ale dokonce již v etapě předcházející vzniku důvodného podezření ze spáchání trestného činu.13)

Přes uvedené námitky však byly tyto zákony ve většině evropských zemí přijaty a v praxi jsou aplikovány. Samotná bankovní sféra se s nimi vcelku smířila a spolupracuje s policejními a justičními orgány při jejich realizaci. Finanční instituce si uvědomují, že obchodování se špinavými penězi poškozuje dobré jméno bankovnictví a vyvolává mnoho sekundárních negativních důsledků. Také veřejné mínění a politika jsou dnes vesměs příznivě nakloněny potírání praní peněz.

Česká právní úprava v zákoně proti praní peněz je hodnocena vcelku pozitivně. Během tří let platnosti zákona se ukázaly některé jeho mezery, a proto je v současné době vyvíjena vládní zákonodárná iniciativa k dílčí novelizaci zákona.14) Z nejdůležitějších navrhovaných změn lze uvést:

- zrušení posledního zbytku tzv. anonymních vkladů (vkladní knížky na doručitele), u nichž se doposud nevyžaduje identifikace klienta (§ 2 odst. 2 písm. a/ cit. zákona);15)
- rozšíření povinnosti identifikovat účastníky jakéhokoli neobvyklého obchodu bez ohledu na výši částky a v případech, kdy klient je zastoupen jinou osobou;
- rozšíření povinnosti archivovat po dobu 10 let nejen identifikační údaje účastníka obchodu, ale všechny údaje o obchodech podléhajících identifikaci.

Jak je zřejmé, snaha o novelizaci se netýká zásadních ustanovení zákona, nýbrž spíše drobnějších mezer a nedostatků. Vcelku se však dá konstatovat, že česká právní úprava je v souladu se standardy obvyklými v jiných zemích.

3. Nedostatečná efektivita dosavadních právních nástrojů proti praní peněz a finančních šetření

Očekávání, která byla vkládána do zákona proti praní peněz při jeho přijímání, že totiž podstatně přispěje k odhalování praní peněz, a tím i k postihu OK, nebyla naplněna. Tento skeptický závěr můžeme opřít o některá statistická data.16) Podle trestní statistiky Ministerstva spravedlnosti bylo za trestný čin podílnictví podle § 251a TZ, tj. za praní peněz, odsouzeno osob:

Rok | Počet odsouzených osob pro § 251a TZ
1992 | 0
1993 | 0
1994 | 6
1995 | 18
1996 | 7
1997 | 14
1998 | 7
1999 | 2 (do 31. 7.)
Celkem | 54

Počet oznámení o neobvyklých obchodech a trestních oznámení

Rok | Počet ONO+) | Počet TO++) | v %
1996+++) | 95 | 0 | -
1997 | 1186 | 12 | 1,9
1998 | 956 | 37 | 3,9
Celkem | 2237 | 49 | 2,2

+) ONO - Oznámení o neobvyklých obchodech, která obdržel FAÚ od finančních institucí.
++) TO - Trestní oznámení, která FAÚ podal policii.
+++) Údaje za rok 1996 se týkají pouze poloviny roku (zákon byl účinný od 1. 7. 1996).

Na první pohled je zřejmé, že efektivita vyhledávání a následného trestního postihu praní peněz je velmi malá.

Jen malou útěchou nám může být, že i v jiných zemích je situace nanejvýš jen o málo lepší. Např. v Německu bylo v roce 1996 podáno 3289 trestních oznámení pro praní peněz, na jejichž základě bylo ve 3079 případech zahájeno trestní stíhání, které však bylo v naprosté většině případů zastaveno, a jen ve 168 případech byla podána obžaloba.17) Údaj o počtu odsouzených nám není známý. Státní sekretář hesenského ministerstva vnitra Fromm vyjadřuje své hodnocení skeptickým povzdechem: „Bilance se mně jeví spíše žalostná.“ 18)

S naprostou jistotou můžeme vyloučit předpoklad, že by nízký počet stíhaných případů v ČR vyplýval z toho, že se praní peněz u nás nevyskytuje. Důvodová zpráva vládního návrhu novely zákona o praní peněz cituje expertní odhad, podle něhož se výnosy ze zločinu za léta 1993 - 1997 odhadují na 180 mld. Kč.19) Tak obrovské množství peněz jistě pachatelé neukryli do matrace ani ho nezakopali v lese, tyto peníze byly nepochybně z převážné části uvedeny do oběhu. Ukazuje se však, že dosavadní způsoby, jak tomu zabránit, nejsou účinné.

4. Příčiny nedostatečné efektivity finančních šetření

Bez nároku na úplnost se pokusím uvést několik důvodů malé efektivity dosavadních nástrojů boje proti praní peněz.
4. 1 Část obchodních operací se špinavými penězi se neuskutečňuje u finančních institucí, ale mimo ně.

Mezi takové druhy obchodů patří především platby v hotovosti přímo mezi obchodními partnery. V ČR neexistuje právní regulativ, který by přikazoval provádět peněžní převody v obchodním styku od určité výše bezhotovostně. K poměrně značnému rozšíření hotovostních plateb přispívá špatná platební kázeň dlužníků, nedodržování lhůt splatnosti a četné případy insolvence.

Špinavé peníze mohou být poměrně snadno vkládány do peněžního oběhu také v provozovnách maloobchodu a služeb díky tomu, že v ČR neexistují povinné registrační pokladny, takže ani následnou kontrolou nelze zjistit rozdíl mezi legálními tržbami, stavem zásob zboží a odvody tržeb na účet.

Jestliže liduprázdná asijská restaurace denně odvádí na své konto vysoké tržby, nemusí tento postup být z hlediska bankovních zvyklostí nijak neobvyklý. Špinavé peníze pocházející např. z prodeje drog byly již „předeprány“ tím, že jsou deklarovány jako tržba restaurace.

4. 2 Bezriziková možnost praní peněz se nabízí u anonymních vkladů (vkladní knížky na doručitele).

Lze proto jen přivítat, že zmíněná zákonodárná iniciativa počítá s jejich zrušením.

4. 3 Lze předpokládat, že značný objem špinavých peněz je převážen v hotovosti přes hranice.

Dosavadní devizové předpisy (§ 5 odst. 2 zákona č. 219/1995 Sb. ve znění pozdějších předpisů) sice stanoví povinnost oznámit devizovému orgánu vývoz peněžních prostředků, cestovních šeků, zlata a zlatých mincí nad stanovenou hodnotu a celní orgány jsou povinny zjištěný převoz peněz v hodnotě nad 200 000 Kč oznámit FAÚ (§ 5 odst. 1 zákona proti praní peněz), avšak dá se předpokládat, že pro faktickou nemožnost důsledné celní kontroly na hranicích zmizí mnoho peněz v hotovosti za hranicemi.

4. 4 Špinavé peníze jsou vkládány do peněžního oběhu a poté transformovány natolik nenápadným způsobem, že ani zkušení pracovníci finančních institucí nepojmou podezření, že jde o neobvyklý obchod.

Takového druhu je značná část případů fiktivních firem (němčina pro ně užívá termín Briefkastenfirmen), dále případů, kdy za osoby v pozadí jednají nastrčené osoby (např. za podezřelé cizince vystupují najatí domácí občané) apod.

Je pravděpodobné, že OK projevuje velkou schopnost využívat jakéhosi mimikry a paralyzovat tak normální kontrolní mechanismy. Je tomu tak zejména proto, že aktivity OK se zčásti prolínají s normální hospodářskou činností, a tudíž i praní peněz se může dít pod rouškou běžných peněžních obchodů.

4. 5 Lze předpokládat, že nikoli všechny finanční instituce plní pečlivě identifikační a oznamovací povinnosti.

Ani vnější kontrolní mechanismy (bankovní dozor, kontrola živnostenskými a finančními úřady), ani dodržování systému vnitřních zásad k předcházení praní peněz a konečně ani kvalifikace a morální úroveň zaměstnanců finančních institucí nejsou dosud na žádoucí vysoké úrovni. Je pravděpodobné, že zatímco v bankách je situace v tomto ohledu vcelku dobrá, u jiných institucí, jako jsou herny, kasina, sázkové kanceláře a obchodníci s nemovitostmi dochází k relativně častému porušování zákonem stanovených povinností.

Pachatelé OK projevují velkou adaptabilitu, obměňují rychle techniky praní peněz a své aktivity přesouvají pružně tam, kde hrozí nejmenší riziko odhalení. Dnes se proto dospělo k poznání, že odhalení podezřelých obchodů u pokladních přepážek bank přímo při hotovostních operacích je málo časté a ve strategii boje proti praní peněz hraje jen podřadnou roli.20)

4. 6 Jestliže již dojde k podchycení neobvyklého obchodu a k jeho následnému prošetřování, spočívá důvod malé efektivnosti tohoto postupu v mimořádné obtížnosti a pracnosti finančního vyšetřování.

Potíž je v tom, že skutková podstata trestného činu praní peněz vyžaduje prokázání konkrétního předchozího trestného činu, z něhož špinavé peníze pocházejí. Neobvyklý obchod se vždy odehrává až po určité době od spáchání zdrojového trestného činu, někdy je tato doba velmi dlouhá. Obstarávání informací ex post je pak velmi obtížné, ne-li nemožné, protože způsobilost pachatelů OK zametat stopy je mimořádně vysoká. Mnoho stop zdrojové trestné činnosti zanikne uplynutím času objektivními přírodními procesy. Obecně se dá konstatovat, že zdrojová kriminalita a praní peněz jsou od sebe časově příliš odtrženy.21) Finanční šetření je příliš pozdním stadiem pro podchycení informací o zdrojové kriminalitě.

Proto se např. v zákonodárství USA prosazuje tendence uvolnit a zeslabit tuto vazbu mezi praním peněz a zdrojovou kriminalitou s cílem předejít důkazním potížím; důraz se klade hlavně na praní peněz, jehož přísným trestáním se má zprostředkovaně postihnout i zdrojová kriminalita. Např. mluvčí ministerstva spravedlnosti USA si v roce 1991 pochvaloval, že zákonná úprava praní peněz je pro trestní stíhání výhodnější, protože „trest za praní peněz... je asi čtyřikrát vyšší než trest za trestný čin, kterým se vytvářejí výnosy“.22)

4. 7 Finanční šetření, má-li být úspěšné, musí mít k dispozici velmi širokou informační bázi.

Bohužel, za dnešního stavu nejsou všechny potřebné informace k dispozici.

Některé podklady, které jsou pro finanční šetření relevantní, patří mezi tzv. citlivé informace požívající zvláštní ochrany. Jde zejména o tři druhy informací:
a) informace chráněné bankovním tajemstvím,
b) informace z daňového řízení,
c) osobní data.

Při úvaze o tom, zda tyto podklady mají být dostupné pro potřeby potírání kriminality, se zákonodárce ocitá ve velmi kolizní situaci. Na jedné straně musí zvažovat společenský zájem na účinném potírání kriminality, na druhé straně musí dbát na ochranu soukromí a jiných oprávněných zájmů občanů a institucí před neoprávněnými zásahy státních orgánů.

Kriminálně politické úvahy zvažující váhu kolidujících zájmů pokládají za jedno z rozhodujících kritérií pro legitimizaci zásahu státních orgánů konkrétní stupeň (práh) podezření z trestného činu. V případě finančních šetření to např. znamená: Zatímco zákonodárce je více ochoten poskytnout citlivé informace policejním a justičním orgánům v rámci finančního šetření integrovaného do trestního řízení, potom naopak jen nerad je poskytuje v etapě před zahájením trestního stíhání a v etapě předprocesního policejního šetření.

Zdá se, že v posledních letech, pod dojmem sílícího nebezpečí OK, vzrůstá ochota zákonodárců rozšiřovat dostupnost informačních zdrojů pro účely trestního řízení. Svědčí o tom např. novelizace ust. § 8 odst. 2 českého TŘ z roku 1995 (zák. č. 152/1665 Sb.), která umožňuje státnímu zástupci (dříve k tomu byl potřebný souhlas soudce) vyžadovat údaje kryté bankovním tajemstvím, a to již před zahájením trestního stíhání. I tento rozšířený prostor je však pro potírání praní peněz nedostatečný, protože se dá využít jenom za situace, kdy již z jiných zdrojů bylo získáno podezření ze spáchání trestného činu, nikoli předtím.

Je to právě zákon proti praní peněz, který přinesl žádoucí doplnění možnosti jak prolomit bariéru bankovního tajemství i pro finanční šetření předcházející trestnímu řízení. Prostřednictvím oznámení o neobvyklých obchodech a přiložených podkladů (§ 10 odst. 2 zákona proti praní peněz) jsou tyto informace, kryté jinak bankovním tajemstvím, předány FAÚ, který je následnou analýzou přefiltruje a ty, které svědčí o podezření z trestného činu, předá orgánům činným v trestním řízení.

V literatuře23) se vyskytl názor, sdílený bohužel i částí praxe, že po přijetí oznámení musí státní zástupce znovu podle § 8 odst. 3 TŘ požádat banku o poskytnutí těchto údajů (i když tyto údaje již de facto zná). Tento názor pokládám za přemrštěný a jdoucí proti duchu zákona o praní peněz. Jestliže zákon výslovně v § 10 odst. 2 mluví o tom, že k oznámení se připojují „důkazy“, vyjadřuje tím jednoznačně vůli zákonodárce, aby tyto podklady sloužily účelům trestního řízení - jinak by totiž podávání trestních oznámení ztrácelo smysl.

Pokud ovšem nad rámec těchto podkladů budou orgány činné v trestním řízení potřebovat vyslechnout jako svědky bankovní úředníky vázané povinností mlčenlivosti, na něž se vztahuje zákaz výslechu (§ 99 odst. 2 TŘ), budou muset požádat statutární orgán banky o zproštění mlčenlivosti. Banka poté rozhodne o zproštění mlčenlivosti formou písemného prohlášení (§ 39 zák. č. 21/1992 Sb., o bankách, ve znění pozdějších předpisů). Analogická ustanovení nalezneme i v právních předpisech týkajících se jiných finančních institucí než bank.

Ještě více obtížná, než je tomu u bankovního tajemství, je dostupnost informací z daňového řízení, na něž se rovněž obecně vztahuje povinnost mlčenlivosti. Zákon č. 337/1992 Sb., o správě daní a poplatků ve znění pozdějších předpisů (§ 24 odst. 5 písm. b) poskytuje velmi omezenou možnost poskytování informací z daňového řízení orgánům činným v trestním řízení - je to možné pouze u tří daňových deliktů (§ 147, 148, 148b TZ).

Širší oprávnění než orgány činné v trestním řízení má FAÚ. Podle zákona o praní peněz (§ 8 odst. 2) může FAÚ při provádění svých šetření vyžadovat nezbytné údaje od správce daně. Prostřednictvím FAÚ pak mohou být tyto údaje poskytnuty i orgánům činným v trestním řízení. Jak se o tom podrobněji zmíním v části 5, ani tato úprava není dostatečná pro účinný postih praní peněz.

Pro úspěch finančního šetření jsou nezbytně potřebná také osobní data. Celková právní úprava ochrany osobních dat a možností jejich zpracování je v ČR nedostatečná. Oprávnění shromažďovat relevantní osobní data a ukládat je v informačních systémech (např. data o trestní minulosti, o obchodních a podnikatelských aktivitách apod.) jsou sice obsažena v některých zákonech (např. v zákoně č. 283/1991 Sb., o Policii ČR ve znění pozdějších předpisů, v zákoně č. 269/1994 Sb., o Rejstříku trestů), avšak právní úprava je dosud neúplná a nedokonalá a neodpovídá zcela požadavkům zákona č. 256/1992 Sb., o ochraně osobních údajů v informačních systémech.

Jak vyplývá ze samotné povahy finančních šetření, jejich úspěch předpokládá, aby při analýze neobvyklých obchodů byla srovnávána a sdružována data z různých databází. K tomu dosavadní zákonná úprava neposkytuje podklad. Proto je v rámci zmíněné legislativní iniciativy navrhováno, aby ust. § 10 odst. 4 zákona proti praní peněz bylo doplněno o oprávnění FAÚ sdružovat informace, a o oprávnění neposkytovat dotčeným osobám zprávu o informacích, které jsou o nich uschovávány.

4. 8 Podle mého názoru není v České republice zvolena vhodná varianta organizačního začlenění orgánu, který soustřeďuje a analyzuje oznámení o neobvyklých obchodech.

Jak známo, ve světě se vyskytují dvě základní varianty řešení tohoto problému:

1. Sběr a analýzu dat, z nichž vyplývá podezření z praní peněz, provádějí útvary administrativního typu stojící mimo rámec policie, nejčastěji v resortu finanční správy. Takové řešení existuje např. ve Francii, Belgii, Nizozemsku, Španělsku, Slovinsku a také u nás.
2. V mnoha jiných zemích jde o policejní útvary různě organizačně začleněné. Tak tomu je např. v Německu, Dánsku, Velké Británii, Irsku, Švédsku, Maďarsku, Rakousku a na Slovensku. Na stejných principech jako útvary policejního typu pracují někde analogické jednotky v rámci prokuratury (Norsko, Lucembursko), které s policií úzce spolupracují.24)

Každé z těchto dvou řešení má zřejmě své přednosti i nevýhody. Hlavním argumentem pro první řešení je patrně obava, aby se v rukou represivního orgánu, kterým policie nepochybně je, nesoustřeďovaly příliš rozsáhlé kompetence, umožňující jim zasahovat do občanských práv. Druhým vážným argumentem je odborná kvalifikace, potřebná pro velmi komplikovanou analýzu finančních a hospodářských dat. Je bohužel skutečností, že odborná kvalifikace policistů v této oblasti je dosud nedostatečná. Svůj význam má i argument psychologické povahy: Finanční instituce ochotněji spolupracují s „civilními“ státními úřady nepolicejního typu, při spolupráci s nimi nemají pocit denuncianství.

Pro druhý model hovoří to, že policie má k dispozici celou řadu oprávnění vyplývajících z policejních zákonů a z trestního řádu, jichž může rychle využít jak v rámci integrovaného finančního šetření, tak nad jeho rámec. Policie má vlastní rozsáhlé databáze o osobách a o trestných činech a může využívat své operativní a technické prostředky (agent, osoby jednající ve prospěch policie, odposlech telekomunikačních prostředků atd.). Tím se značně usnadňuje zejména prokázání souvislosti mezi praním peněz a zdrojovou kriminalitou.

Policie, díky svým zkušenostem z kriminální oblasti, má ostřejší smysl pro postižení trestněprávní relevance různých málo zřetelných symptomů trestné činnosti. Odstraněním filtračního mechanismu, představovaného administrativním šetřením, může dojít ke zrychlení celého šetření. Tato výhoda má zvláštní význam v situacích, kdy hrozí nebezpečí z prodlení a je třeba okamžitě reagovat.

Dosavadní hubené výsledky, dosažené činností FAÚ za uplynulé tři roky od jeho zřízení, hovoří spíše proti zvolenému modelu. Proto také v rámci projednávání zmíněné legislativní iniciativy na novelizaci zákona proti praní peněz navrhovalo Ministerstvo vnitra, aby FAÚ byl převeden pod Policii ČR.25) Tento návrh však nebyl prozatím akceptován. I já se domnívám, že výhody útvaru policejního typu převažují. Za zásadní předpoklad úspěšnosti takového řešení je však třeba pokládat náležitou odbornou kvalifikaci pracovníků. Řešením by mohl být jednak převod dosavadních pracovníků FAÚ do této policejní jednotky, jednak prohloubení odborné přípravy policistů v oborech bankovnictví, kapitálového trhu a souvisejících ekonomických disciplín, informatiky a počítačové techniky. Nezbytné jsou však také rozsáhlé znalosti z oblasti policejní a zpravodajské činnosti a z práva (trestního, obchodního, finančního, policejního).

5. Neúspěch strategie odčerpávání zločineckého zisku

Ani třetí strategie boje proti OK, totiž strategie odčerpávání zločineckého zisku, nevykazuje prozatím žádné oslnivé úspěchy, a to ani v ČR, ani v zahraničí.26)

České trestní právo hmotné a trestní právo procesní zná řadu právních institutů, které by mohly sloužit tomuto cíli: Z procesních úkonů je možno jmenovat odnětí věci podle § 79 TŘ a zajištění peněžních prostředků na účtu u banky podle § 79a TŘ. Tato opatření jsou přirozeně pouze provizorní a v rámci trestního řízení musí být nahrazena definitivním rozhodnutím o osudu zajištěných předmětů, opírajícím se o materiální právo, jinak by musely být vráceny osobě, u které byly zajištěny.

Materiální trestní právo usiluje o odčerpání zisku především čtyřmi druhy sankcí: Trest propadnutí věci (§ 55 TZ) a nápravné opatření zabrání věci (§ 73 TZ) lze vyslovit u jakéhokoli trestného činu, tedy i u trestného činu podílnictví podle § 251a TZ. Podmínkou však je, že věci bylo užito ke spáchání trestného činu, věc byla pro spáchání trestného činu určena, pachatel ji získal trestným činem nebo jako odměnu za něj nebo ji nabyl za věc získanou trestným činem. Trest propadnutí majetku (§ 51 TZ), rovnající se konfiskaci celého majetku nebo jeho určité části, lze uložit pouze za závažné úmyslné trestné činy a dále tam, kde to trestní zákon ve zvláštní části dovoluje; (mezi takové případy patří i kvalifikovaná skutková podstata podílnictví podle § 251a TZ (praní peněz pocházejících z obchodu s drogami nebo z jiného zvlášť závažného trestného činu nebo byl-li praním peněz získán prospěch velkého rozsahu). Konečně lze zločinecký zisk odčerpat i peněžitým trestem (§ 53 TZ), který může být uložen u všech úmyslných trestných činů, jimiž pachatel získal nebo se snažil získat majetkový prospěch, a dále u trestných činů, u nichž to trestní zákon ve zvláštní části dovoluje - mezi ně patří též trestný čin podílnictví podle § 251a TZ.

Obecně lze říci, že se těmito sankčními nástroji daří odčerpat jen velmi malou část skutečných zločineckých zisků. Základní příčinou jsou důkazní potíže: Jen vzácně se podaří prokázat, že peníze, které jsou předmětem neobvyklých obchodů, pocházejí z konkrétního trestného činu.

České trestní právo nezná některé instituty vyskytující se v zahraničí, jako jsou důkazní ulehčení, důkazní domněnky nebo obrácení důkazního břemene. Na konstrukci důkazního ulehčení je založen např. trest rozšířeného propadnutí věci podle § 73a německého trestního zákoníku. Obrácení důkazního břemene, tj. povinnost obviněného prokázat legální původ majetku a poté následnou konfiskaci v případě, že se to obviněnému nepodaří, zná např. americký zákon Comprehensive Forfeiture Act z roku 1984, který ovšem takové rozhodnutí svěřuje občanskoprávnímu řízení.

V politických diskusích a publicistice se i v ČR občas objeví náměty založené na principu obrácení důkazního břemene, ale žádný konkrétní legislativní návrh nebyl dosud předložen. Já sám jsem příznivcem takového řešení, avšak nepředpokládám, že za současného rozložení politických sil a stavu veřejného mínění by takové řešení bylo prosaditelné.

Zdá se mně, že inspirativní a i v cizině osvědčený model právní úpravy odčerpávání zločineckých zisků je tzv. model Al - Capone. Ten je založen na zkušenosti americké justice, která po mnoha nezdařených pokusech usvědčit tohoto mafiána z nejtěžších organizovaných zločinů, z nichž byl podezírán, ho posléze uvěznila pro daňové úniky a zabavila mu část jeho majetku.

Touto cestou se vydal také nedávno přijatý německý zákon ke zdokonalení boje proti organizované kriminalitě ze 4. 5. 1998 (BGBl. 1998, I, S. 845). Tento zákon mj. novelizoval § 10 odst. 2 německého zákona o praní peněz (BGBl. 1993, I, S. 1770). Nové ustanovení ukládá orgánům činným v trestním řízení povinnost, aby každé zahájení trestního stíhání pro trestný čin praní peněz podle § 261 StGB nebo pro jiné trestné činy, vyjmenované v katalogu v § 261 StGB, bylo oznámeno finančnímu úřadu, jemuž mohou být předány i podklady shromážděné v trestním řízení. Finanční úřad smí tato oznámení a podklady použít pro daňové řízení a posléze mohou být tyto podklady použity i v navazujícím trestním řízení ohledně daňového trestného činu. Tímto legislativním řešením se jakoby oklikou dosáhne obrácení důkazního břemene, protože v daňovém řízení se po držiteli věci požaduje, aby sám prokázal její původ. Jestliže nechce nebo nemůže legální původ věci prokázat, lze mu vyměřit mimořádně vysokou daň (v Německu až do výše 50 % hodnoty věci). Kromě toho na něj může finanční úřad podat trestní oznámení pro zkrácení daně.

Česká legislativa a justiční praxe si podle mého názoru zcela zbytečně vytváří bariéry, které brání využít výsledků finančního šetření k postihu alespoň daňových deliktů. Došlo k tomu tak, že zákonodárce zahrnul do § 1 odst. 2 zákona proti praní peněz ustanovení, že „za ekonomickou výhodu podle tohoto zákona se nepovažuje důsledek nesplnění daňové, poplatkové a jiné obdobné povinnosti vyplývající ze zvláštního zákona“. Důvodová zpráva k tomuto ustanovení zákona tvořivě dodala, že „k objasnění tohoto druhu trestné činnosti (míněno zkrácení daně - pozn. autora) a k odčerpání částky, která měla být předmětem daně, slouží postupy předpokládané v daňových předpisech a neodvedená částka nemá v daném případě povahu výnosu získaného trestnou činností, jehož legalizaci má bránit tento zákon“ (míněn zákon proti praní peněz - pozn. autora). Praxe interpretuje toto ustanovení tak, že trestní oznámení, které má podávat FAÚ podle § 10 odst. 2 zákona proti praní peněz, se nemůže týkat daňového trestného činu, a dovozuje, že předání údajů ohledně takového trestného činu by vlastně bylo porušením povinné mlčenlivosti.

Podle mého názoru je tento stav nežádoucí a je zcela v rozporu s celosvětově uznávanou strategií odčerpávání zločineckých zisků i se smyslem zákona proti praní peněz. Stejně kritický postoj k této situaci sdílí i část policejní praxe.27) De lege ferenda by bylo žádoucí vypustit ze zákona proti praní peněz zmíněnou část věty v § 1 odst. 2 a doplnit do výčtu orgánů, vůči nimž nemají zaměstnanci FAÚ povinnost mlčenlivosti, také orgány správy daní.

6. Závěr

Střízlivě uvažující odborníci věděli od samého počátku, že finanční vyšetřování, tvořící součást nových strategií boje proti praní peněz, není žádnou zázračnou zbraní, která by dokázala tento jev zcela vymýtit. Následný vývoj ukazuje, že jeho efekt je prozatím velmi skromný.

Přesto si nemyslím, že by se mělo odtroubit k ústupu. Je pravděpodobné, že tato opatření přece jen mají na potenciální pachatele jistý kriminoinhibitivní účinek. Svůj přinejmenším symbolický význam má i to, že se jimi demonstruje vůle právního státu klást odpor kriminalitě. Je však jisté, že finanční šetření nemohou být úspěšná sama, nýbrž musí být vřazena do komplexu dalších metod. Do budoucnosti pokládám za vhodné přijmout tato opatření:

- zdokonalit trestněprávní úpravu skutkové podstaty trestného činu praní peněz, zejména postižením tzv. „samopraní“;
- zdokonalit zákon proti praní peněz zejména zákazem jakýchkoli anonymních vkladů;
- rozšířit možnost získávat v rámci finančního šetření informace z daňového řízení, a tím je zpřístupnit i pro dokazování v trestním řízení;
- převést stávající FAÚ z resortu Ministerstva financí do rámce Policie ČR;
- zdokonalit technické vybavení pro velmi obtížnou analýzu relevantních dat pomocí počítačových informačních systémů a zdokonalit právní nástroje pro jejich fungování;
- zajistit růst odborné kvalifikace personálu a policistů, provádějících finanční šetření;28)
- zajistit zvýšení účinnosti právních prostředků k odčerpání zločineckých zisků. Toho lze podle mého názoru dosáhnout jedině obrácením důkazního břemene nebo alespoň zavedením důkazních ulehčení. Nepodaří-li se prosadit tyto nástroje do trestního řízení, je zapotřebí alespoň prosadit, aby výsledky finančního šetření byly využitelné též k trestnímu postihu daňových úniků a k odčerpání zločinného zisku v daňovém řízení.

Finanční šetření - nástroj odhalování praní peněz
Jan Musil
SOUHRN

Ve snaze účinněji postihovat organizovanou kriminalitu se v posledních letech začaly prosazovat tři kriminálně politické strategie:
1. kriminalizace praní peněz,
2. finanční šetření jako prostředek odhalování
praní peněz,
3. odčerpávání zločineckého zisku.

V České republice byla trestnost praní peněz zavedena novelou trestního zákona v roce 1991, kdy byla vytvořena nová skutková podstata trestného činu podílnictví (§ 251a tr. zák.).

Vhodným nástrojem k odhalování praní peněz jsou tzv. finanční šetření, která jsou buď integrována do trestního řízení, nebo probíhají nezávisle na něm. Autor analyzuje některá ustanovení českého zákona č. 61/1996 Sb., o některých opatřeních proti legalizaci výnosů z trestné činnosti. Tímto zákonem byl vytvořen mechanismus pro odhalování praní peněz, založený zejména na povinnosti finančních institucí identifikovat účastníky některých bankovních operací (jde zejména o obchody, jejichž hodnota přesahuje částku 500 000 Kč) a na povinnosti oznamovat tzv. neobvyklé obchody Ministerstvu financí. Prošetřování neobvyklých obchodů provádí Finančně analytický útvar Ministerstva financí, který případy, v nichž je podezření ze spáchání trestného činu, oznamuje Policii ČR.

Financial Investigation: A Tool for Detecting Money Laundering
Jan Musil
SUMMARY

Trying to combat organized crime in a more effective way three criminal and political strategies has been put through in recent years:
1. money laundering criminalization,
2. financial inquiry as money laundering detection means,
3. crime profit draining off.

In the Czech Republic money laundering punishability was introduced by the Penal Code amendment of 1991 when new facts of the portion case were defined (§ 251 a of the Penal Code).

So called financial inquiry seems to be the appropriate instrument for money laundering detection. The inquiry is integrated either into a criminal procedure or is being done independently. The author analyses some provisions of the Czech law No. 61/1996 Sb. dealing with some measures against crime profit legalization. The mechanism of money laundering detection has been established by this law which is based on a financial istitutions obligation to identify all participants of some bank operations (especially tradings the value of which is higher than 500 000 crowns) and on the obligation to notify the Ministry of Finance of unusual tradings. The inquiry of unusual tradings is carried out by the Financial analytical department of the Ministry of Finance that notifies the Czech Republic Police of cases where crime committing suspicion exists.

Die Finanzermittlungen - ein Mittel zur Aufdeckung der Geldwäscherei
Jan Musil
ZUSAMMENFASUNG

Im Bemühen, die Organisierte Kriminalität effektiver zu bekämpfen, begannen sich in den letzten Jahren drei kriminal-politische Strategien durchzusetzen:
1. Kriminalisierung der Geldwäscherei,
2. Finanzermittlungen als Mittel zur Aufdeckung der Geldwäscherei,
3. Abschöpfen des verbrecherischen Gewinns.

In der tschchischen Republik wurde die Strafbarkeit der Geldwäscherei durch die StG-Novelle vom Jahre 1991 eingeführt, als der neue Straftatenbestand Hehlerei gebildet wurde (§ 251a StG).

Geeignetes Mittel zur Aufdeckung der Geldwäscherei sind sogenannte Finanzermittlungen, entweder in das Strafverfahren integriert oder unabhängig davon verlaufend. Der Verfasser analysiert einige Bestimmungen des tschechischen Gesetzes Nr. 61/1996 GB, über einige Maßnahmen gegen Legalisierung der Gewinne aus der Straftätigkeit. Dieses Gesetz bildete einen Mechanismus zur Aufdeckung der Geldwäscherei, der vor allem auf der Pflicht der Finanzinstitutionen zur Identifizierung der Teilnehmer einiger Bankoperationen beruht (es geht vor allem um Geschäfte in einem Wert von mehr als 500 000 Kronen) sowie auf der Pflicht, sogen. ungewöhnliche Geschäfte bei dem Finanzministerium zu melden. Die Untersuchung der sogen. ungewöhnlichen Geschäfte nimmt das Finanz-analytische Organ des Innenministeriums vor, das die Fälle, wo der Verdacht der Verübung einer Straftat vorliegt, bei der Tschechischen Polizei meldet.

1) Český překlad viz Beccaria, C.: O zločinech a trestech. Nakl. J. Otto, Praha 1893, s. 57.
2) Scherp, D.: Lagebild Geldwäschebekämpfung. Kriminalistik, 1998, 7, s. 460.
3) Boge, H.: Gewinnabschöpfung als "dritte Dimension" der Bekämpfung des illegalen Rauschgifthandels und - schmuggels. In: Macht sich Kriminalität bezahlt? BKA-Vortragsreihe, Band 32, Wiesbaden 1987, s. 89-96.
4) Scherp. D.: op. cit. sup 2), s. 460.
5) Viz Vogt, S.: Bekämpfung der Geldwäsche und neue Formen des Gewinnabschöpfung. Deutsches Polizeiblatt 1993, 5, s. 24 - 26.
6) Srov. k tomu Musil, J.: Die Rechtsmittel für die Bekämpfung der Geldwäsche in der Tschechischen Republik. MEPA-Journal 1996, 4. s. 85 - 91; Musil, J.: Praní peněz a české trestní právo. Trestní právo 1997, 4. s. 9 - 13.
7) Viz Musil, J.: op. cit. sup 6).
8) Viz Bayer, K.: Finanzermittlungen - akluelle Strategien und Kriminalitätsbekämpfung. In: Bundeskriminalamt: Organisierte Kriminalität (Arbeitstagung vom 19. bis 22. November 1996). BKA-Forschungsreihe, Band 43, Wiesbaden 1997, s. 299 - 304.
9) Viz Merten, K. - Merten, H.: Vorbeugende Verbrechensbekämpfung. Zeitschrift für Rechtspolitik 1991, 6, s. 213 - 220; Hassemer, W.: Aktuelle Perspektiven der Kriminalpolitik. Strafverteidiger 1994, 6, s. 333 - 337.
10) Viz Sielaff, W. : Organisierte Kriminalität - Erscheinungsformen und polizeiliche Bekämpfungsstrategie. Kriminalpädagogische Praxis, 1994, 35, s. 18 - 23.
11) Krupski, M.: Organisierte Kriminalität. In: Lehr - und Polizeiliteratur, Hilden 1990, s. 13.
12) Dle Körner. H. H. - Dach, E.: Geldwäsche. Ein Leitfaden zum geltenden Recht. C. H. Beck. München 1994, s. 162.
13) Viz Püttner, N.: Geldwäsche und die Achillesferse des „organisierten Verbrechens“. Kriminologisches Journal 1995, 4, s. 257 - 254 (přetištěno též in: MEPA-Journal 1996, 4, s. 35 - 47).
14) Viz návrh věcného záměru novely, předložený ministrem financí dne 15. 4. 1999, č.j. 243/2230/99. Dnes již existuje i návrh paragrafovaného znění novely.
15) Za zmínku stojí, že podobnou výjimku obsahuje také § 31 odst. 1 rakouského bankovního zákona (BWG, BGBl. 1993/532). Rakousko je kvůli této úpravě silně kritizováno na mezinárodním foru.
16) Čerpáno z Výroční zprávy o činnosti FAÚ MF za rok 1998.
17) Viz Scherp, D.: op. cit. sup 2), s. 458 - 462.
18) Fromm, H.: Finanzermittlungen - Ein Herzstück der OK-Bekäpfung? Kriminalistik, 1998, 7, s. 466.
19) Viz Materiál citovaný sup 14).
20) Bayer, K.: op. cit. sup 8), s. 303.
21) Bayer, K.: op. cit. sup 8), s. 301.
22) Tarlow, B.: RICO-report. The Champion, srpen 1990, s. 32.
23) Koukal, P.: Banka a trestní řízení. Právní praxe 1996, 2, s. 62 - 71.
24) Viz Sloupenský, A.: Opatření proti praní peněz v evropských zemích. Bankovnictví 1997, 3, s. 10 - 24.
25) Viz Materiál citovaný sup 14).
26) Viz např. Dessecker. A.: Gewinnabschöpfung im Strafrecht und in der Strafrechtspraxis. Freiburg im Br., MPI 1991.
27) Viz zpráva Úřadu vyšetřování pro ČR, pro poradu Ministerstva vnitra k tématu „Praní špinavých peněz“ dne 24. 3. 1999 (text u autora).
28) Viz též Kadeřábková, D.: Hospodářská kriminalita ve finanční oblasti. IKSP, Praha 1996, s. 42.

Copyright © 1999 Ministerstvo vnitra České republiky
| úvodní stránka |