VEŘEJNÁ SPRÁVA | TÝDENÍK VLÁDY ČESKÉ REPUBLIKY | číslo 1-2

j e d i n ý č e s k ý t ý d e n í k p r o s t á t n í s p r á v u a s a m o s p r á v u

příloha

Mgr. Jiří Kroupa

### Vztah soukromých exekutorů a veřejné správy

Jedním z opravdových legislativních hitů minulé a předminulé sezóny se nepochybně stal zákon upravující působení tzv. soukromých exekutorů. Vzhledem k tomu, že obtížná vymahatelnost práva je jedním z nepochybných problémů současné české společnosti, byl nástup soukromých exekutorů do boje s dlužníky většinou kvitován s nadšením. Ačkoliv v souvislosti s touto problematikou člověka většinou nejdříve napadne představa působení exekutora v soukromoprávních sporech, bez zajímavosti není ani vztah soukromých exekutorů a veřejné správy.

Předpisem, který činnost soukromých exekutorů reguluje, je zákon č. 120/2001 Sb., o soudních exekutorech a exekuční činnosti (exekuční řád) a o změně dalších zákonů. Zákon byl přijat již v únoru 2001, jeho podstatná část se stala účinnou od 1. září. Nezbytné prováděcí vyhlášky následovaly do konce roku. Naplno se činnost exekutorů rozběhla teprve v roce 2002.

Základní principy činnosti soukromých exekutorů jsou poměrně známé, takže jen krátce. Exekutor je fyzická osoba, která splňuje zákonné požadavky (vysokoškolské právnické vzdělání, zkouška atd.) a kterou stát pověřil exekutorským úřadem. Počet těchto úřadů je omezen. V tomto aspektu se exekutoři podobají notářům. Exekutor je při výkonu své činnosti nezávislý, respektive je vázán pouze právními předpisy a rozhodnutími soudu. V praxi vykonává exekuci ten exekutor, kterého označil věřitel, respektive osoba oprávněná a kterého soud danou exekucí pověřil. Úkony exekutora jsou považovány za úkony soudu a on při nich požívá ochrany coby veřejný činitel. Snad nejvíce vychvalovaným principem právní úpravy je ekonomická stránka věci. Exekutor pracuje ve vlastní režii a jeho odměna je placena k tíži dlužníka (zvyšuje se o ni dluh). Hlavně je ale výše odměny přímo odvozena od výše částky, která byla exekutorem skutečně vymožena. Tímto systémem by měla být docílena kýžená motivace, která exekutora přinutí vyvinout veškeré úsilí k vypátrání dlužníkova majetku a jeho použití na úhradu dluhů.

Rozdíl ve vztahu k stávajícím soudním vykonavatelům (fungovat budou i nadále), kteří jsou placeni státem a jejichž odměna není na vymožených dluzích závislá, je evidentní. Na tomto místě je ovšem třeba zmínit terminologický problém, který působí soustavné zmatky. Exekuční řád totiž výraz “soukromý exekutor” vůbec nepoužívá a místo něj hovoří o “exekutorech soudních”. Činí tak zjevně proto, aby vyjádřil návaznost soukromých exekutorů na soud, tedy onu uvedenou skutečnost, že úkon exekutora je vlastně úkonem soudu. “Soukromost” exekutorů totiž nespočívá v tom, že by byli od soudu či, chcete-li, státu zcela izolováni, ale spočívá v odlišném způsobu jejich práce a zejména ve zmíněné ekonomické stránce jejich provozu. Soukromý exekutor totiž v podstatě “soukromě” hospodaří. Zákon operuje se “soudním exekutorem” zřejmě také proto, aby si soukromé exekutory nikdo nepletl s různými vymahačskými agenturami a firmami, jejichž praktiky bývají často pololegální. Potíž ovšem vzniká v tom, že stávající vykonavatelé jsou jako zaměstnanci soudu taky “soudní” a otvírá se zde prostor pro jejich zaměňování.

Jinou věcí je, že termín “soukromý exekutor” se stal mimořádně frekventovaným v médiích a žije si tak trochu vlastním životem. Po stránce vyjadřovací je navíc mnohem výhodnější a snáze se jím v hovoru rozdíl mezi oběma druhy exekutorů podchytí. Proto je i zde nadále používán neoficiální, ale o to proslulejší pojem “soukromého exekutora”.

Podle současných informací je úspěšnost exekutorů většinou udáváno mezi 60 až 70 procenty, přičemž výrazně kolísá podle velikosti dluhu (velká úspěšnost do 50 000, respektive 100 000 Kč, nad tuto hranici naopak následuje pokles). Rovněž záleží na stáří dluhu, kdy v řadě případů již takříkajíc “vychladly stopy”.

O fungování exekutorské práce jako takové toho již bylo napsáno poměrně dost, ale zaměřme se nyní na vztah exekutorů a veřejné správy. Pomiňme zde ovšem otázky dosazování exekutorů do jejich úřadů, státní dohled nad exekutorskou činností, který vykonává Ministerstvo spravedlnosti a další podobné otázky. Kromě nich lze vzájemnou interakci exekutorů a veřejné správy v zásadě rozdělit na dva základní vztahy (pomineme-li situaci, kdyby byl stát či územní samosprávný celek v pozici dlužníka “obětí” exekuce, neboť to není typický případ).

Vyjde-li stát či územní samosprávný celek, reprezentovaný příslušným orgánem veřejné správy, ze soudního jednání v roli oprávněné osoby, může využít služeb soukromého exekutora jako kterýkoliv jiný subjekt. To se ovšem nemusí týkat pouze případů, kdy stát či územní samosprávný celek vystupuje jako účastník u soudu. Tak podle § 73 odst. 3 zákona č. 337/1992 Sb., o správě daní a poplatků může správce daně požádat o provedení daňové exekuce též soud nebo soukromého exekutora. Příslušná ustanovení zákona č. 337/1992 Sb., se navíc používají i při vymáhání jiných podobných pohledávek, například pokut. Možnost uplatnění soukromých exekutorů tu tedy je. Ostatně při vzniku exekučního řádu se s touto eventualitou částečně počítalo, zejména pokud jde o obtížně dobytné pohledávky, k jejichž řešení mají soudy či veřejná správa omezené možnosti.

V uvedených případech by orgán veřejné správy měl v zásadě vystupovat v roli oprávněného ve smyslu exekučního řádu s příslušnými právy a povinnostmi. Mimo jiné by také měl mít možnost uzavřít s exekutorem smlouvu o provedení exekuce podle § 90 odst. 2 exekučního řádu, v níž může být sjednána smluvní odměna nebo obsažena další ujednání o průběhu exekuce (exekutor může být odměněn buď mimosmluvně dle příslušné vyhlášky nebo částkou určenou ve zmíněné dohodě, kterou ale platí oprávněný). Orgány veřejné správy v současné době exekutory již používají, otázkou zůstává jestli v takové míře, v jaké to bylo zamýšleno.

Druhou rovinou vztahu exekutorů a veřejné správy je součinnost třetích osob podle § 33 exekučního řádu. Aby mohl exekutor použít majetek povinné osoby na úhradu dluhu, musí se o tomto majetku nejprve dovědět. Tento krok zákon exekutorům usnadňuje právě prostřednictvím dosti široce pojaté povinné součinnosti třetích osob, která spočívá v poskytování informací ohledně majetku povinného. Tak hned podle prvního odstavce § 33 exekučního řádu mají tuto povinnost také “orgány státní správy a samosprávy, obce a jejich orgány”. Aby byl příslušný subjekt povinen poskytnout informace, musí být splněny tyto podmínky:

- exekutor musí podat písemnou žádost. Pokud by exekutor příslušné podání označil jinak (např. i jako rozhodnutí), je stále žádostí ve smyslu exekučního řádu, přičemž pro jiné označení není zákonný důvod.
- exekutor musí doložit své pověření provedením exekuce.
- poskytnutí požadovaných informací musí souviset s provedením exekuce.
- informace musí být příslušnému subjektu známy z jeho úřední činnosti.

Velký význam má rovněž třetí odstavec § 33, který orgánům státní správy, orgánům samosprávy a právnickým osobám, které z úřední moci na základě zvláštního právního předpisu nebo vzhledem k předmětu své činnosti vedou evidenci osob a jejich majetku, stanoví povinnost poskytovat informace exekutorům, a to samozřejmě při zachování výše uvedených podmínek. Jedná se vlastně o speciální ustanovení ve vztahu k odstavci prvnímu, mající zdůraznit význam zmíněných evidencí, neboť informace z nich budou patrně exekutory velmi vyhledávané. Zákon dále doplňuje demonstrativní výčet několika orgánů, kterých se tato povinnost zejména týká. Jde o:

- orgán pověřený vedením katastru nemovitostí

- orgán správy daní

- orgán, který vede evidenci motorových vozidel.

- Burzu cenných papírů a burzy komoditní

- Středisko cenných papírů.

Co se týče správy daní, dodává zákon výslovně, že příslušný pracovník správce daně se vůči exekutorově žádosti nemůže dovolávat povinnosti mlčenlivosti, jak je stanovena v § 2 odst. 5 a § 24 zákona č. 337/1992 Sb., o správě daní a poplatků. Ve zmíněném § 2 odst. 5 se toto pravidlo navíc formou novelizačního zásahu objevilo také.

Podle § 34 odst. 2 exekučního řádu by měly příslušné třetí osoby poskytovat součinnosti “bez zbytečného odkladu”, přičemž zákon zde počítá i s případnou odpovědností za vzniklou škodu. V případě veřejné správy zde nalezne uplatnění postup podle zákona č. 82/1998 Sb., který upravuje odpovědnost za škodu způsobenou při výkonu veřejné moci rozhodnutím nebo nesprávným úředním postupem.

Spolu se skutečností, že exekuční řád dává dlužníkům příliš širokou možnost brzdit exekuci pomocí opravných prostředků, představuje právě nedostatečné poskytování součinnosti ze strany orgánů veřejné správy aspekt, který exekutoři nejvíce kritizují. Na druhou stranu ovšem existují i hlasy, které konstatují, že exekutoři vlastně využívají informace z evidencí, které získala veřejná správa s vynaložením nemalých státních prostředků, a sami pak inkasují značné částky na odměnách za exekuci při relativně malé vlastní námaze. Řada orgánů veřejné správy také není na rozsáhlou komunikaci s exekutory vybavena, zejména personálně. Vzhledem k tomu, že zde existuje silný zájem na co největší vymahatelnosti práva, je otázkou jak budou tyto problémy řešeny a zda se eventuelně projeví i zásahy do textu exekučního řádu.

Copyright © 2002 Ministerstvo vnitra České republiky
| úvodní stránka |